Nicole Flattery

Semmi különös

– részlet –

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Nicole Flattery: Nothing Special.
Bloomsbury Publishing, Great Britain, 2023

NOTHING SPECIAL
Copyright © Nicole Flattery, 2023
All rights reserved

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2023

Anyámnak és apámnak, hálával

„Talán azt hiszitek rólam, nem sóvárgok,
és Ő – Drella – is azt hiheti rólam, nem sóvárgok,
de én igenis sóvárgok. Van-e köztünk olyan,
aki ne sóvárogna Istenre?”

Ondine Andy Warhol a: A Novel című könyvében

szépséges város.
2010

Anyám szívesen olvasott fel nekem egy könyvből gyerekkoromban. Valami ráébreszthette, hogy jó, ha foglalkozunk a gyerekünkkel. Ez az igazság nyilván sok egyéb igazság ködéből rémlett fel neki akkoriban. Talán látott egyszer egy anyát a kislányával, amint egy padon ülve könyvet lapoznak, és az anya megpuszilja közben a lánya homlokát. Feltehetőleg úgy festettek, mintha náluk jobban senki nem érezhetné magát az egész földkerekségen. Anyámat az ilyen képek szokták megszállni és lehengerelni.

Szerintem ajándékboltban vette azt a könyvet. Rajta volt az a csillogás, az az ajándékbolti egyen-kellem. Mindenféle tanyasi állatok szerepeltek benne, mellettük a tulajdonságaik felsorolása. Felteszem, anyámnak balsejtelmei lehettek, amiért nagyvárosban nevel fel, ahol lárma van és bűnözés. Mindenütt falfirkák, tömeges felzúdulás tanújelei.

Elkésett az a tanya. Túlkoros voltam egy ilyen könyvhöz. Akkor is felfogtam. Voltam annyi idős, hogy derengjen a körülményeink számos szabálytalansága: a családi felállásunk, a kedélytelen, recsegő-ropogó lakásunk, a légkör, amely mindhármunkat a süllyesztőbe utalt, a bisztró, a mocskos, komor utcánk. Apámnak nyoma sem volt, de még ha lett volna is, anyám állította, hogy apám fütyült a könyvekre. Nem egy észlény. Anyám ettől nem zavartatta magát, miért feküdhetne le ő csakis észlényekkel? Nagyzolás, nyilatkoztatta ki. Anyám sok dolgot tartott nagyzolásnak. Például hogy csakis egy észlény olvashat fel egy könyvből. Hát így aztán soha nem ismerkedtem meg apámmal, és apám sem a könyvvel, benne a létfontosságú tulajdonságokkal bíró bárányokkal. Én baljósnak láttam őket, valahányszor anyám meg én a padlóra telepedtünk velük. Fedőmanőver volt a kimért, egykedvű ugrándozásuk.

Ha későre járt már, ha anyám beivott, nem nagyon lehetett adni a szavára. Gyakran előfordult, hogy egy tehénre bökve közölte: – Ez itt egy bárány.

– Bárány – mondtam utána.

Tudtam, kockázatos kijavítanom őt. Tudtam belül, hogy az ott nem bárány. Ha bárány lenne, bolyhos körvonal övezné papírtestét. A megvádolt jószág meresztette a szemét a lapról, mintha azt mondaná: „Én semmi rosszat nem csináltam.” Az egyik legboldogabb emlékem. Anyám jelenléte, osztatlan figyelme kitüntető volt, ellenállhatatlan. Szerintem mindenki így érzett körülötte. Szerettem a finom arca közelségét, nézni a szarkalábait, érezni a fülemet simogató leheletét, miközben hazugságokat sugdosott. Csönd, szünet – anyám reszkető kézzel lapoz. Aztán rábök egy másik jószágra, szamárra talán, és közli: – Ez itt egy bárány.

– Bárány – mondtam utána.

Ráhagytam. Mindvégig. Amikor anyámnál jártam a nyugdíjasfalujában – falunak mondták néha, mintha az ottaniak biciklinyeregben száguldoznának árnyas utakon –, és egy gondozónő érdeklődött, mi volt a közös beszédtémánk anyámmal, elintéztem ennyivel: – Bárány. – Ezt a lagymatag, sótlan humort használom a mindennapjaimban. Ahol leéltem az utóbbi három évtizedet, oda nem kell poén. Nem igényeljük. Annál inkább az összhangot. Átlagos napom van, mint neked, szabványgondolatok járnak a fejemben, mint neked. Ártalmatlan a nevetés errefelé.

Az 1990-es évek derekán, mikor anyámmal még nem voltunk beszélő viszonyban, rögeszmém lett az a tanyasi könyv. Magánéleti problémákkal küszködtem, és mint más nehéz esetek, én is úgy hittem, ezek nyílegyenesen visszavezethetők az anyámhoz fűződő viszonyomra. Gondoskodó vagyok? Felelősségteljes? Egyik sem, feltehetőleg, mert anyám nem olvasott fel nekem eleget gyerekkoromban. Akkor jutott eszembe a tanyasi könyv. Újonc internetező voltam, rákerestem. Aztán e-maileztem a kiadónak. Úgy gondoltam, ez nagy előrelépés. Spirituális küldetés. Meg úgy gondoltam, tartozom anyámnak ennyivel. Az e-mailezés akkoriban még nem volt rutin. Cikkeztek róla az általam járatott lapok – hogyan küldünk e-mailt, hogyan fogadunk, mi az etikett, korrepetáltak egy számunkra még ismeretlen nyelven. Szia, csókolom a segged, pá. Üdvök. A számítógépek még az előterekben pöffeszkedtek dagadtan és fehéren, hogy a tulaj rajtuk tarthassa a szemét. Ösztönösen járt a kezem a billentyűzeten. Jólesik azt gondolnom, hogy rögtön egymásra ismertünk.

Azt hiszem, a kiadónál először megrémültek, hogy milyen mennyiségben küldök nekik e-mailt – úgy ötpercenként pattant ki belőlem újabb, mint sikító gépmadár a kakukkos órából. Újabb e-mail, újabb gondolat, újabb vízió. Az e-mailjeimet fogadó személyt nem tudtam másnak elképzelni, mint huszonévei elején járó lánynak, semmiképp sem idősebbnek. Elképzeltem őt a rendezett íróasztalánál, megfésülködve, világlátottabban, mint én annyi idősen, üde, szeplős arcbőrrel egy európai tanulmányútról, így erőlködve, hogy meghasonlását, keserű ingerültségét leplezze. Azt írtam neki, hogy anyám odavolt a könyvért. Fogalmam sincs, hol vásárolta. Direkt írtam, hogy „vásárolta”, a tónus kedvéért. Vásárolta. Ezen az újfajta nyelven minden olyan dagályosnak hatott. A második e-mailemben azt tudakoltam, melyik évben adták ki a tanyás könyvet, kik voltak a közreműködők. Harmadik e-mailemben azt fejtegettem, nincs abban semmi, ha valaki odavan egy könyvért. A tanyás könyv alkotói – élnek-e még? – nem sejthették, micsoda igézet lesz anyám büszke lelkének az állatoknak ez a sajátos csoportosítása, mikor megálmodták és elhelyezték a nyájas nézésű bárányokat.

Ezekben a napokban, e-mail-küldözgetős napjaimban mellbe vágott a lakásom üressége. Átéltem addigra néhány érdemleges viszonyt, de már képtelen voltam úgy szerelembe esni, mint azelőtt. Mit csinálhattam helyette, mibe fektethettem annyi energiát és céltudatosságot? Maradt a gyűjtés, a vásárlás. Úgy láttam, rengeteg helyiség van az otthonomban, és mindet meg akartam tölteni. Szerzeményeim majd új bajtársiassággal mosolyognak rám. Míg a válaszokat vártam az e-mailjeimre, a magamfajta könnyen csábuló negyvenes nők gusztusához szabott honlapokat látogattam. Gondolom, nem tudtam mit kezdeni az időmmel. Elvesztettem fölötte a kontrollt. Bútorok kellettek, hogy órákon keresztül tologathassam őket ide-oda a szobában. Alkalmas nadrágok és blúzok kellettek, hogy az írógépnél ülhessek bennük. Okvetlenül a gépírónő-figura: legyek szürke, feddhetetlen, feledhető. A szerep, melyet egyszer már olyan hathatósan alakítottam.

Nem tágítottam több héten át. Becslésem szerint jó kétszáz e-mailt küldtem el, a legtöbbjét kéretlen közlésekkel. Megírtam, hogy anyám a lakásunktól egy sarokra lévő bisztróba járt dolgozni. Ilyen szempontból szűk korlátok közé szorult az élete – nem mintha a munkaköre sok együttérzést kelthetett volna. Egy különösen bőbeszédű e-mailben kitértem anyám egy átlagos napjára. Aprólékosan. Beszámoltam olthatatlan kávészomjáról. Mindig vett a földszinti boltban, hogy munkába menet megigya. Főzött mindjárt egy kannával a bisztróban, erre fel volt jogosítva, és elkortyolta napközben. Egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Egyik este, írtam nekik, egy rabló a bisztróban megvágta anyám arcát a bicskájával. Anyám kiborult. Arra értem haza, hogy Mikey, a lakótársunk, egy koszlott mosogatóronggyal dörgöli a sebet. Mint még sokan, anyám is utálta a munkáját, és sokat panaszkodott. Hogy a visszataszító pasik rálihegnek, meg fogdossák. Egyesek átugrották a pultot, a kis nyakát szorongatták, és következő héten úgy szolgálta ki ugyanőket, mintha mi sem történt volna. Csak azért bírta megtenni, mert, mint mondta nekem, az átlagosnál megértőbb az emberi gyarlósággal. A vendégeket szegénykéimnek emlegette. Egyéb? Már nem is tudtam, elbizonytalanodtam, hogy anyám életét idézem-e fel, vagy egy másik nőét, egy bisztróban felszolgáló filmbeli nőét. Ennyire szitának éreztem az agyam. Rengeteg ismerős kép kavargott bennem. De anyám békétlen természetének hála könnyű volt listáznom, hogy mi tetszett neki. Tetszett a kivételes egyedüllét a bisztróban zárás után. Meg a tanyasi könyv.

Elképzeltem egy fiatal lányt, amint ezeket az e-maileket olvassa – a bűntudatomról, arról, hogyan viselkedtem anyámmal, a törésekről a kapcsolatunkban –, aztán a kabátjába bújik, megy a sötétben a metróhoz, és azon morfondírozik, mennyi dolga van még, végeérhetetlen lista, száz és száz teendő. Az én küldeményeim szertefoszlanak, mint valami érzékcsalódás. Talán új ennek a lánynak a város, alvajáró benne. Mennyi lárma, vadidegen, nyüzsgés.

Valami undok picsa válaszolt. Azt hiszik ezek, hogy a hivatalos fordulatok elfedik a lényüket, pedig dehogy. Rájuk vall a kurta, arrogáns stílusuk. Elvárnák, hogy csússz-mássz előttük még számítógépen keresztül is. Hogy esedezz nekik. Gépeltem tovább. Elképzeltem, hogy értekezletet hívnak össze miattam, mert ilyen újfajta alannyal szemben tehetetlenek. Persze azelőtt is zargatták őket bolondok, feltartották őket a szerencsétlen életük bánattól reszketeg hangon előadott részleteivel. Könnyű letudni az ilyen hívást, sokatmondó pillantást váltani egy kollégával, jelezve, hogy iszonyatos idióta van a vonal végén, vicces pofákat vágni, letenni, és odébbállni. Fene nyitná ki a számítógépet azért, hogy egy elmezavarodott élettörténetét olvassa. Akkor még kisebbségben voltam. Mostanra a többséghez tartozom.

Küldtek még egy e-mailt, hogy ha nem hagyom abba, kénytelenek jogi útra terelni az ügyet. Elképzeltem, amint a bíró fennhangon olvassa az e-mailjeimet a zsúfolt tárgyalóteremnek, elszabadul a pokol. És honnan kerítsek ügyvédet? Nincs efféle ismeretségem. Végül is túlreagálásnak tűnt. Végtére csak a tanyás könyv egyetlen példányát akartam, hogy tető alá hozhassam a kibékülést az öntelt, önző anyámmal. Ezenközben soha nem bántott a szégyenérzet. Csak néha, váratlan, kurta rohamokban jön rám a szégyen, mikor tisztán látom a mostani életemet – ahogy váltogatom a beszélgetőshow-kat, ahogy az alsóneműm kilóg a nadrágomból, mikor a gabonapelyhes dobozért nyúlok a szupermarketban. Blablabla. Ahogy jönnek ki a számon a közhelyek. Külső szemmel vizslatom az arcomat. Már se nem fiatal, se nem őszinte. Van valami osztályozhatatlan jellege, amit szerintem A. viccesnek tartana. Nem mintha érdekelne, hogy mit talált viccesnek.

Anyám öregotthona autóval nem volt messze. Délutánonként rendszerint át is mentem, mintha a kötelességem lenne. A kötelességem is volt; felelősséget éreztem iránta, a saját babonáimból és bűntudatomból eredően. Az újbóli kapcsolatfelvételünk után, mikor már kezdett öregedni és gyámoltalanodni, hozzám közelebb eső helyet kerestem neki. A látogatásaimkor anyám indulatos volt, gyakran tett undok megjegyzéseket. Az ápolónők – irigyeltem szakértelmüket, türelmüket és professzionális távolságtartásukat – megértően mosolyogtak rám. Vicces volt nekem, hogy az elnézésüket nyomban kiterjesztik anyámra. Azt hitték, anyám azért szúrós és mísz, mert megöregedett. Nem tudhatták róla, hogy ilyen volt világéletében.

Az öregotthon nem volt csúcskategória, de szilárd kereteivel imponált nekem. Egy fáradhatatlan pap mindenkit meggyóntatott a halálos ágyán; az ebédlőben öreg apácák úgy habzsolták a fagylaltot, mintha a vég előtt még elkaparintanának valami kis nyamvadt élvezetet. Anyám gyanakodott, hogy spórolok rajta, holott én igazából a lehetőségeimen felül költekeztem. Azt akartam, hogy meglegyen a kényelme élete végén. Hallgattam a panaszáradatát ellenvetés nélkül. Semleges hangnemre törekedtem. Sűrűn járt a tévészobába beszélgetni egy csapat más bennlakóval, úgymond a lányokkal, akiknek különösebb erőfeszítés nélkül a vezére lett. Szélsebesen hágott fel a ranglétrán. Részben New York-i mivolta volt ennek az oka, művészi adottságokat sejtetve, melyekkel sohasem rendelkezett, és részben az, hogy anyám nagyon tudott bánni a nőkkel, akik csodálták is, meg rettegtek is tőle.

Rengeteg időt töltött a szobájában, hogy bámulja a Mikey által róla készített videókat. Direkt ezért akart videómagnót. Szellemmása, amint munkába tart végig az utcánkon, ő a bisztróban, ő, amint korai évei látványosan teátrális cinizmusa ellenére is még hiszi, hogy valami jó fog történni. Ezek a felvételek azután készültek, hogy én leléptem hazulról, ezért eléggé felzaklattak az új adalékok az általam behatóan ismerni vélt életekhez. Próbáltam eltántorítani anyámat attól, hogy nézze ezeket. Maga az aktus rémes volt és beteges. Utáltam a látványt, amint anyám fekszik az ágyán eltátott, lepedékes szájjal, és a képernyőre guvadva felfoghatatlan kárt tesz az agyában nagy dózisú nosztalgiával. Az ápolónők bizonygatták, hogy nagyon vonzó nő volt. Szexi, javította ki őket anyám. A videók igazolták nekem, hogy anyámnak vannak titkai. Azt tudtam róla, hogy bátorítja a férfi vendégek kajla udvarlását, elfogad tőlük hébe-hóba egy-egy vacsorameghívást vagy italt, gyorsan félrenéz, ha csillan az ujjukon a jegygyűrű, megbocsátó mosoly kíséretében. Tudtam anyámról, hogy megszerzi, amit akar. De a titkot belül hordozta, a tartásában. Mikey-nak volt csak szeme rá. Mikey-nak, aki mindig várta anyámat, gyakran együtt ittak, míg anyám el nem bódult vagy kedvet nem kapott, hogy felpiszkálja. Nem gyűlölöm vagy bélyegzem rossznak meg gonosznak Mikey-t ezért. Ettől sem szeretem kevésbé. Évtizedekig, a férfimagatartás széles körű átértékelése közepette, mások szemével tekintettem rá, aki bevette magát a sezlonunkra, anyámmal hált, mikor anyám be volt rúgva. Sulykolták nekem, hogy ne tartsam magamban jogos felháborodásomat, bélyegezzem meg őt. De én tudtam, hogy anyám is kihasználta, talán még csúnyábban – visszaélt a jóindulatával, a naivitásával, befogta a bébiszitteremnek, hogy élhesse világát. Nem tudom, miért kellett volna kibuknom ezen, és bosszúért lihegnem. Csupán elszomorított, hogy Mikey a részeg fogdosódásukat szerelemnek állíthatta be, anyám meg szemernyi igazi odaadást is sajnált tőle.

Anyám az élete utolsó hat hónapjában olyan kérdéseket pedzegetett, amilyeneket rendes körülmények között soha. A fiatalabb ápolónők rovására írtam, akik a halálnak tüntetően fittyet hányva hagyták szanaszét az otthonban a pletykalapjaikat. A címlapokon hírességek villogtatták mintaszerű, kőkemény mosolyukat, de belül tele voltak történetekkel nőkről, akik szexet kezdeményeznek repülőn, bárban, hivatalban, ahol, ki hinné, ők a főnökök. Veszélyek, kéj, szemléletes pozitúrák. Anyámmal soha nem volt olyan a viszonyunk, hogy kitárgyaljuk a szexet. Tizennyolc évesen költöztem el hazulról, felnőtt párbeszédre jóformán esély sem nyílt köztünk. Akkor az szinte megkésett kirepülésnek számított, utánoztuk a barátnőinket, ha ők megtették, hát mi is. Most anyám mohó volt, leszerelhetetlen, kevés ideje maradt arra, hogy az összes titkaimat kiszedje belőlem. Egyik vasárnap délelőtt, mise után, ahová néha együtt mentünk, anyám megkérdezte, színleltem-e valaha orgazmust. Szívószálon szürcsölte közben az egyik szupermarket saját márkás narancsléjét.

– Tessék? – kérdeztem vissza. – Mit számít?

– Szokták a nők.

– Ja. – Letöröltem féloldalt a szája sarkából a felgyűlt nyálat. – Aha.

– Azok is, akiket jól megfizetnek?

– Azok aztán pláne.

Anyám szippantott, aztán kihúzta a szívószálat. Ridegen, akaratosan meredt rám.

– Miért?

– Gondolom, kedvességből meg tapintatból.

– A jóakarat jele – mondta anyám undorral.

– Te soha?

– Nem – felelte. – Olyan sértő. Én soha.

Nagyon meg volt elégedve magával. Már jöttem volna azzal, hogy esetleg mennyivel sértőbb nem színlelni, de anyám addigra kiszállt a párbeszédből, eltávolodott tőlem. Pár heti faggatózását a nemi életemről egyszerre éreztem borzalmasnak és felszabadítónak. Megcsaltam-e a partneremet? Meg. Hogy ízlett a szopás? Bejön, de csak mert közben végig eltelünk önnön nagyságunkkal. Tettek-e nekem ajánlatot? Nem is egyszer, de a viszonyra célozgató e-mailek és üzenetek ingerkedése annyira taszított, hogy arra jutottam, alkatilag alkalmatlan vagyok ilyesmire. A városban, ahol mindketten éltünk, a hűvös, álmatag különc hírem csak még több ajánlatot hozott nekem, mert attól, ha nemet mondtam, a férfiak egója alig csorbult. Hülye picsa satöbbi. Anyám bölcsen bólogatott, mintha ez évszázados tapasztalat lenne. Szexeltem-e valaha olyannal, aki kevesebbet keresett nálam? Nem tudtam, anyám honnan szedi egyik-másik kérdését. A magazinok hatására az ő sekélyes érdeklődése az ilyen üzelmek anyagi vonzataira irányult. Be kell vallanom, ezek a kis csevejek furcsamód inspirálóan hatottak rám. Egyszer felriadtam az éjszaka közepén, és rádöbbentem, ráz a nevetés a gondolattól, hogy anyámmal mennyire nem lehet kijönni. Elképzeltem, amint szemlét tart egy sereg pasi felett, akik próbálták élvezethez juttatni, és totál ki van akadva. Nem volt képes tettetni egyetlen nyamvadt orgazmust se. Ömlött a szememből a könny. Hitetlenkedtem, hogy ennyire mogorva lehetett, ilyen konokul nem akarta behízelegni magát senkinél. Talán mégiscsak szerettem.

Röviddel az után, hogy rám szóltak, ne e-mailezzek tovább a könyvkiadónak, és visszazökkent az élet a rendes kerékvágásba, postán kaptam egy könyvet. Természetesen a tanyásat. A világ mintha ösztönösen ráérezne, mikor akarod végleg feladni. Kísérőlevél nem volt. Nem tudom, engesztelésül küldték-e vagy csak kedvességből. Elképzeltem az asszisztenst, fiatalkori hasonmásomat, amint kicsempészi az irodából, és derekasan leszurkolja a postaköltséget. Akárhogy is, engem meghatott a gesztus. Elküldtem a könyvet anyámnak, és ő felhívott. Párszor beszéltünk Mikey halála óta. Anyám hangja a vonal végén szokás szerint mérgező volt. Egyikünk se viselte könnyen Mikey halálát. A rá következő időszak nekem szétesett, de bődületesen. Képtelen voltam normálisan érintkezni, filmet nézni, odafigyelni a hírekre. Mi a jó fenéről hablatyolnak szerte a világban? Vigaszai lettünk egymásnak. Ilyenformán éltettük tovább Mikey-t. 1996-ban, mikor elküldtem neki a tanyás könyvet, anyám több mint egy évtizede józan volt, és újratanulta a helyét az életben. Eléggé meggyötörte a múlt. Biztatóbb volt neki a jövő. Ezt meg tudtam érteni. Elutaztam hozzá New Yorkba, adódott pár jó hangulatú találkozásunk. Oldottabbak voltunk mind a ketten. Kedélyhullámzásaink csillapodtak. Nem tudtam már dührohamba lovalni magam, mint valaha. Az ő beszólásai sem voltak már olyan fullánkosak, miután felhagyott az ivással. – Már nem megy úgy a szemétkedés, mint régen, nincsenek vendégeim, akiken gyakorolhatnék – mondta. Egyik nap a nyugdíjasfaluba költözése után megláttam a tanyás könyvet az éjjeliszekrényén. Magánál tartotta. Mikor ezt szóba hoztam, csak legyintett, hogy nincs jelentősége. Ez volt ő. Anyám nem tudott igazán kegyetlen lenni. Amit én kegyetlenségnek gondoltam, az csalódottság volt, érzelmi hév szelep nélkül, meddő vágy a kapcsolatok után. Annak idején sejtelmem sem volt, mi az igazi kegyetlenség. De megtanultam.

Az anyám halála előtti este a társalgóban ültem vele és a lányokkal, tévét néztünk. Ezeknek a nőknek ásatag nézeteik voltak, lelomboztak, de ízlett a tévézéshez kiutalt aprósütemény. A lányok a kvízműsorokért voltak oda a leginkább. Fogadtunk is a hecc kedvéért. Sűrűn vitatkoztunk, hogy melyik a legjobb show. Dorothynak, anyám kedvenc hívének nem tetszett az, amelyiket egy mosolytalan, szétálló loboncú nő moderált. Zavarta őt a nő határozottsága, féktelen ambíciója. Nekem tetszett. Mindig tetszett, ha valaki önmagát adja, még ha hihetetlenül taszító is a lénye.

– Boszorka – sziszegte Dorothy.

– Száz százalékig, Dorothy – helyeseltem. Általában helyeseltem, bárki bármit mondott a társalgóban. Akkor este egy férfi műsorvezetővel néztünk kvízt, egy rosszféle, nyálas hapsival: szélesen vigyorgott, mint aki bűvésztrükköket ad elő. Alig tudtam követni a fordulatszámát, letörölhetetlen volt a mosolya, mintha nem létezhetne a boldogtalanság. Aznap esti vendége, a pénzért ringbe szálló férfi halkan beszélt. Látszott a szemén, hogy újonc a kvízműsorokban. A tét 16 000 dollár volt.

– Jó sok pénz – jegyezte meg Dorothy.

– Elmegy az könnyen – sóhajtott mindig is pragmatikus anyám. – Főleg ha van család.

Jött a kérdés:

– Ki lőtt rá Andy Warhol képzőművészre?

A képernyőre meredtem. Fegyelmeztem az arcom. Három téves válasz villogott az egy helyes körül. A versenyzőn rögtön láttam a tanácstalanságot. Az a baj, hogy ma már senki sem képes figyelni. Az emberek úgy csinálnak, mintha az ilyen show-k tudásvetélkedők lennének, gratulálnak maguknak, hogy milyen intelligensek, pedig ezek figyelemvetélkedők igazából. A válasz mindig benne van a műsorvezető kérdésében. A versenyző beszédesen nézett a kamerába. Cserben hagyta minden tudománya. A műsorvezető megismételte a kérdést. A válaszok buborékjai nem mozdultak. A pasas felezést kért. Két válasz eltűnt.

– Nincs több mentőöve – mondta Dorothy. – Aggódom érte.

– Valerie Solanas – mondtam süteménnyel teli szájjal.

– Mi van, Mae? – szólt oda anyám. – Hangosabban!

– Ez a válasz – vontam vállat. – Valerie Solanas.

Néztük tovább a pasast a képernyőn. Dünnyögött. Rázta a jobb lábát. Könyörgőn tekintett a közönségre. Arca elé kapta a kezét zavarában. Rossz választ adott, beteljesedett a sorsa. Láttam a műsorvezető arcán a kiábrándulást: egy vendége sem olyan gátlástalan, mint ő. A pasasnak ajtót mutattak, mással pótolták.

– Solanas – mondta anyám. – Emlékszem rá. Járkált errefelé. Volt pár jó ötlete, mint általában a csúnya nőknek.

– Indulok haza – álltam föl. – Ideje mennem.

– De te nyertél – tartotta felém a kasszát Dorothy. – Vedd el a pénzed.

– Tartsd meg, Dorothy – simogattam meg a fejét.

Riadóztatott ez a név. Cihelődés közben puszit adtam anyám arcára. Ő továbbra is a tévét bámulta. Sohasem figyelt oda nagyon, a csalódásai pincéjében tanyázott, ritkán tekintett magasabbra. Bárcsak tettem volna valami emlékezetesebb gesztust, fogtam volna kicsit a kezét, néztem volna a szemébe. De nem, csak odaértettem a szám futtában, és hazaindultam. Nem volt rossz anya, ha úgy vesszük. Másnap reggel egy orvos telefonált, hogy éjjel elment. Már a sértéseitől is meg voltam fosztva. Mikor beleszóltam a kagylóba, nem ismertem rá a hangomra. Mintha évekig el lett volna zárva egy ládába, és imént vették volna elő. Minek hazudna nekem, mondta a doktor: nem volt a legkönnyebb eset. Hát nem, hagytam rá, hát nem.

A pap felidegesített a nyájasságával és a lelki békéjével. A szertartás a nyugdíjasfalu melletti templomban volt. Nem sokan jöttek el. Az otthonbeli barátnők mind ott ültek az első sorban, főgyászolónak deklarálva magukat, mintha ez verseny lenne. Eljött pár barátnőm, pár nővér, akik harsogó kacajjal szokták díjazni anyám disznó vicceit. Megkedvelték őt. Mindig is elsiklottam anyám hihetetlen vonzereje felett. Sokszor esett nehezemre olyannak látni, amilyennek mások látták. Próbáltam belemerülni az imába, elmotyogtam a pár szent formulát, amit tudtam. Arcok rémlettek fel, süllyedtek el anyám életéből, aztán az ő megfáradt arca tűnt elő egy grillsütő párájából, az egyenruhája hátulról, távolodóban a szeméttel borított utcán. Anyám rengeteg embert etetett, és úrinő módjára csinálta. Hol van most az a sok ember? Hagyták, hogy a nyálzó, telhetetlen szájukba ennivalót lapátoljon, aztán elslisszoltak.

A szertartás után, hogy kitárulkozásra bírjon, a pap azt mondta, kérdezhetek tőle bármit. Mármint vallási dolgot, tette hozzá sietve. A kvíz-show hosszabbítása.

– Gondolja, hogy anyám a mennyben van? – kérdeztem.

A torkát köszörülte. – Igen.

Felnevettem. – Pocsékul hazudik, atyám.

Hazaautóztam. Ültem a felhajtón bekapcsolt biztonsági övvel, élveztem a csöndet. Megérintettem a hideg, nedves arcomat. Másnap visszamentem anyám holmijáért, és a nővérek épp Mikey valamelyik videóját nézték. Egyikük sírt. Miért is nem tudtam soha úgy nézni anyámra, mint mások? Láthatóan féltek, hogy megharagszom rájuk, amiért anyám emlékébe gázolnak. Nem haragudtam. Merthogy olyan gyönyörű, ha filmen megörökít téged valaki, aki szeretett. Játsszák csak le, mondtam. Játsszák le végig.

A forrásokról

Lehetetlen lett volna megírni ezt a könyvet, ha nem tárgyalná annyi érdekfeszítő írás Warholt: Bob Colacello Holy Terrorja, Wayne Koestenbaum Andy Warholja, Blake Gopnik Warholja, a Popism: the Warhol ’60s Andy Warholtól és Pat Hackett-től, Arthur C. Danto Andy Warhol című pályaképe, Lynne Tillman a: A Novel-elemzése többek között. Más nézőpontot képvisel Gary Indiana könyve, Andy Warhol and the Can That Sold the World és Valerie Solanastól a Scum Manifesto. Hasonlíthatatlan könyv az Edie, American Girl Jean Steintől. És legfőképpen az az a: A Novel: lenyűgöző, makacs, időtálló mű. Adósa vagyok sokakkal egyetemben a Chelsea Girls című filmnek. A tallózás a kifogyhatatlan fényképanyagban, az olvasás, a filmnézés, a tárlatlátogatás színtiszta gyönyörűség volt számomra. Az utolsó szavaim: Andy Warhol.

Köszönet

Nagy köszönet Cliodhnának és mindenkinek a dublini Temple Bar galériában, ahol könyvem oroszlánrésze íródott. Ezúttal is lekötelezett az Arts Council of Ireland. Külön köszönet Beatricének és mindenkinek az olaszországi Santa Maddalenában. Hálás vagyok Declan Meade-nek és a Stinging Fly folyóiratnak a kitartó támogatásért.

Köszönetem nektek, Tom Morris és Ian Maleney, első és legjobb olvasóim, akiknek éleslátását és jóindulatát oly nagyra becsülöm. Köszönetem Tracy Bohannek, aki nagyvonalúságával és belém vetett hitével formálta ezt a könyvet, ahogyan minden írásomat. Köszönetem Alexisnek látásmódjáért, bölcsességéért, türelméért. Nagy köszönet Daniel Loedelnek és mindenkinek a Bloomsburynél, amiért munkámba bizalmat fektettek.

Hála nővéremért és családjáért. A barátaimért, akik úgy megkönnyítik nekem az írást a barátságról. Szeretlek titeket, és hálás vagyok, hogy ti is engem. És végül Seannak egy könyv, hogy milyen későig kimaradni annak, aki korán akart hazamenni. Hál’ istennek meggondoltad magad.

Tartalom

szépséges város. 2010

egy nagyon elegáns fiatal nő. 1966

salláta. 2010

listázva minden pirula. 1966

gonosz nagy lap. 1967

a szabadság királynője. 1985

A forrásokról

Köszönet

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Visnyai Zoltán
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 371 4

Felhasznált betűtípus: Noto – SIL OFL