AGÓCS ZSOLT

HATÁRŐRMUNDÉRBAN

70-ES ÉVEK A HATÁRVIDÉKEN

Személyes Történelem

Budapest, 2026

A szerző véletlenül bukkant rá a közel ötven évvel ezelőtt gondosan összegyűjtött leveleire, melyeket katonasági szolgálata idején kapott. Olvasgatásuk közben megelevenedtek előtte egykori élményei, a határőrélet kihívásai, napos és árnyoldalai.

Az újra átélt érzések inspirálták e könyv megírására. A bemutatott történeteket a családtagjaitól és barátaitól érkezett, mintegy kétszáz levélből válogatott írásokkal fűszerezte.

A Határőrmundérban a hetvenes évek katonaéletét idézi fel, azonban ez a könnyed, színes fordulatokkal teli olvasmány nem csak volt határőröknek és honvédoknak nyújthat kellemes szórakozást.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

A behívóparancs

A bevonulás

Levél otthonról

Érkezés Nagyatádra

Levél egy baráttól

Az első nap

Levél egy baráttól

Az alapkiképzés

Levél egy barátnőtől

A levél

Levél egy baráttól

Az állomány

Levél egy barátnőtől

Az eskütétel

Levél otthonról

Az első szolgálat

Levél egy baráttól

A kiképzés

Levél barátoktól

A kihallgatás

Levél otthonról

Az első eltávozás

Levél egy baráttól

A géppuskás szakaszban

Levél otthonról

Az edzőtábor

Levél otthonról

A versenynap

Levél egy baráttól

Vissza Nagyatádra

Levél otthonról

Újból Nagykanizsán

Levél egy baráttól

Az UAZ kisbusz

Levél egy bajtárstól

A Lopakodó

Levél egy baráttól

A lökés

Levél egy barátnőtől

Műszaki szemle

Levél egy barátnőtől

A kultúrcsoport

Levél egy ismerőstől

A fellépés

Levél otthonról

Ivanhoe

Levél egy zenésztárstól

A lebukás

Levél egy baráttól

A századkantin

Levél otthonról

A kantinos

Levél egy ismerőstől

A váltósofőr

Levél otthonról

Sofőrélet

Levél egy volt bajtárstól

Élet az őrsön

Levél egy baráttól

A szabályzat

Levél egy baráttól

Fegyelem

Levél egy baráttól

Katonai elhárítás

Levél egy baráttól

Szabadságolás

Levél egy barátnőtől

Áthelyezési kérelem

Levél otthonról

Az utolsó fellépés

Az utolsó napok

AJÁNLÁS

Ajánlom minden volt határőrnek és honvédnak, aki szívesen emlékezik vissza ifjúkora katonaélményeire. Ezen emlékirattal szeretném felidézni a hetvenes évek világát, a határőrélet kihívásait, napos és árnyoldalait, ízelítőt kínálva saját történeteimen keresztül. Mint kordokumentumot, gondolatébresztőnek szánom. Remélem, az olvasóban újból felelevenednek az átélt események, melyeket talán már elfeledni vélt.

ELŐSZÓ

A hetvenes évek második felében voltam határőr sorkatona Nagykanizsán. Ebben a könyvben a nagyatádi kiképzés alatti, majd a Kanizsán töltött szolgálati időm leteltéig megélt történeteket dolgoztam fel, a szövegben gyakran idézve a katonai szóhasználat ismert elemeit. A fejezetek közé tűzdeltem az akkoriban otthonról, a családomtól, barátoktól, ismerősöktől vagy a szintén szolgálati idejüket töltő katonatársaimtól kapott leveleket, melyek hitelesebbé, egyben fordulatosabbá teszik a leírtakat.

A könyv nem képvisel állásfoglalást sem az akkori politikai környezetet, sem pedig a sorkatonaság intézményét illetően, inkább amolyan kortörténeti leírás. Aktualitását talán az adja, hogy napjainkban újra felértékelődött a határőrizet, bár egészen más értelmet, tartalmat kapott. Emellett egy olyan fontos mérföldkőről mesél a mai, jövőjüket féltő fiataloknak, ami a felnőtt életbe való beavatás természetes, minden fiú számára elkövetkező stációját jelentette az akkori idők generációi számára.

Lakásátalakítás előtti rámolás közben, mialatt válogattam a sok kacat, holmi, elunt gyerekjáték között, találtam egy kis papírdobozt, amiben a katonai időm alatt kapott leveleket őriztem. Szüleim, testvéreim, rokonaim, barátaim írtak mindennapjaikról, együttérző sorokkal. Már majdnem elfelejtettem, hogy akkoriban gondosan összegyűjtöttem őket. Bele-beleolvastam a levelekbe, aztán magával ragadott egy különös érzés, és egyre jobban elmerültem az emlékekben. Nosztalgikus hangulat fogott el, újraéltem azokat az időket, eseményeket. A szinte elfelejtett, de most újra felszínre törő élmények már éjszakánként sem hagytak nyugodni, és álmatlanul forgolódtam az ágyban.

Először csak arra gondoltam, időrendbe állítom a leveleket. Aztán felmerült bennem, hogy a velük párhuzamos eseményeket is meg kellene örökíteni, ha másnak nem, hát magamnak, vagy talán inkább az unokáimnak. Később az az ötletem támadt, hogy a történetek, illetve fejezetek közé illesztem a leveleket. Végül arra az elhatározásra jutottam, hogy ilyen formában könyvként megjelentetem. A leveleket változtatás nélkül illesztettem be, illetve idéztem belőlük.

Úgy vélem, ez a történet nem csak rólam szól, hiszen ameddig kötelező volt a sorkatonaság, addig millió bajtársam élte meg hasonlóképpen a szolgálati idejét. Természetes volt, hogy a fiúk tizennyolc éves koruk után bármikor megkaphatták a behívóparancsot. A bevonulással kapcsolatokat, barátokat, álmokat hagytunk hátra, melyek nem mindig állták ki az idő próbáját. A közvélekedés úgy tartotta: a fiúból a katonaság után lett férfi, és a lányok is katonaviselt fiúkkal barátkoztak szívesebben, különösen ha komolyan gondoltak a jövőjükre.

Reményeim szerint az obsitos katonák is érdeklődéssel olvassák majd ezt a könyvet, és felidézik, újra is élik mind a megpróbáltatásokat, mind a szép emlékeket. A mai fiatalság, gyerekeink, unokáink számára pedig eddig ismeretlen világba nyújt majd betekintést: egy kor, egy életforma, egy sajátos környezet, a katonaság mindennapjaiba.

Az események, melyeket átéltünk, persze nem mérhetőek a szüleink, felmenőink háborús megpróbáltatásaihoz, melyeket a történeteikből megismertünk. Fontos vízválasztó, egyfajta kapu volt mégis, amin át a felnőtt életbe léptünk. A mai fiatalok életéből hiányzik valami ehhez hasonló értékű élmény, talán sokaknál ezért is tolódik ki a gyermekkor akár a harmincas éveikig, vagy még tovább.

Mi a katonaság alatt megtanultunk helytállni, alkalmazkodni egymáshoz, megtapasztaltunk egy másfajta rendet, fegyelmet, megtanultuk egymást tisztelni, ha kell, vigyázni egymásra, és nem utolsósorban féltőn gondolni az otthonra, a hazára – még akkor is, ha mindez békeidőben történt. Régi bölcsesség, hogy ha békét akarsz, készülj a háborúra. Erre is megtanított bennünket a katonaság. És még sok egyébre, ami akkoriban talán nem is tudatosult bennünk, később mégis befolyásolta, akár meg is határozta az életünket, és nagyban segítségünkre volt.

Bevallom, nehéz szívvel vonultam be, félve egy számomra ismeretlen világtól. Sajnos, eleinte nehezen viseltem a megváltozott körülményeket, a katonás kötöttséget, az egész napos felügyeletet. Igyekeztem nem kimutatni az érzéseimet, nehogy esetleg célponttá váljak. Civil életemben a munkámon kívül kerültem a bezártságot, szerettem szabadon mozogni, a szabad időmet magam beosztani.

Az első napok lelki nehézségei megviseltek, addigi nyitottságom egyre inkább zárkózottsággá vált. A legénységi és egyéb épületek állapota, a körülmények, a komor, barátságtalan környezet mind-mind nyomasztóak voltak számomra. Védekezésképpen próbáltam tompítani, emlékezetemből is kizárni a számomra kellemetlen, esetleg kínos helyzeteket. Ebből adódóan és a közel öt évtized távolságának köszönhetően néhány eseményre egyáltalán nem, vagy csak halványan emlékszem, pedig tudom, hogy megtörtént. Minden, amit leírtam, a saját élményem és tapasztalatom volt, én így éltem meg a történteket.

A mából visszatekintve el kell ismernem, hogy igen pontosan, gördülékenyen folyt a kiképzés, és a mindennapi szolgálat is. Napról napra, óráról órára minden ki volt számolva, még a szabadidő is. Nem volt üresjárat. Persze az igazság az, hogy évek, évtizedek munkája állt már a legtöbb hivatásos főtiszt, kiképzőtiszt és tiszthelyettes mögött; nekik rutin volt mindaz, ami számunkra még újdonságként hatott. Akkor nem értékeltük, nem fogtuk fel, de a későbbi civil életünkre is hatással bírt mindaz, amit ott megéltünk.

Ezzel a könyvvel szeretnék minden katonatársam nevében emléket állítani ennek az időszaknak, s egyben köszönetet mondani volt elöljáróinknak, bajtársainknak az együtt töltött két esztendő élményeiért.

A BEHÍVÓPARANCS

A kamaszkorból kinőtt fiatalként némi félelemmel, de talán büszkén gondoltam arra, hogy mivel alkalmas vagyok rá, hamarosan én is katona leszek, mint minden korombeli, egészséges fiatalember. Akkoriban dicsőségnek számított, ha valaki katonaviselt volt, afféle kaput jelentett a felnőtté váláshoz.

A félelem és büszkeség együttes, felemás érzésével először akkor találkoztam, amikor még középiskolásként értesítést kaptam az összeírásra. Egy bizottság előtt kellett megjelennünk, ahol véleményezték az alkalmasságunkat a katonai szolgálatra. Nem volt ez komoly, alapos orvosi vizsgálat, inkább afféle szűrő annak kiderítésére, van-e valamilyen fogyatékosságunk, megfelelő-e a fizikai, szellemi és egészségi állapotunk. Egy szál alsóra kellett vetkőzni, megmérték a testmagasságot, a vérnyomást, és ellenőrizték a mozgáskoordinációt. Később, amikor már dolgoztam, pár hónappal a bevonulásom előtt újból meg kellett jelennem egy másik bizottság előtt, ahol megismételték ezeket a vizsgálatokat, és adatokat is kellett egyeztetni. Ez volt a sorozás, ami már komolyabbnak tűnt, mint az összeírás, és sejthettem is, hogy hamarosan megkapom a behívóparancsot.

A felmérésen természetesen megfeleltem, de azt nem tudtam meg, hogy mikorra várható a behívó, csak azt, hogy ezután bármikor számíthatok rá. A bizonytalanság nem volt ínyemre, szerettem volna tervezni a jövőmet, de emiatt a munkahelyem is csak átmenetileg számított rám, és én sem gondolkodhattam hosszú távban. Korábban a fejembe vettem, hogy zenész leszek, jártam felkészítő zenetanárhoz, később pedig fel is vettek egy zeneiskolába. Az egyetlen dolog, amit komolyan vettem, az a tanulás és a gyakorlás volt. A közeli jövőmet illetően azonban tele voltam kételyekkel, ahogyan a hasonló korú barátaim többsége is.

Aztán eljött a nagy nap: megkaptam a behívót. Nem kérés, PARANCS! Vegyes érzésekkel vettem át, félve is, büszkén is. Aki már volt katona az ismerőseim közül, az mind más és más alakulatnál, szolgálati helyen, beosztásban szolgált, két egyforma sors nem volt. A történeteik is különfélék voltak, így nem volt kialakult elképzelésem a közeljövőmet illetően. Meglehetősen zilált lelkiállapotban vártam a következő napokat. Sok tanácsot kaptam, hasznosakat és kevésbé használhatókat, volt, aki együttérzett, és volt, aki csak ugratott. A magánéletem nem igazán volt kiegyensúlyozott, szüleimmel is voltak nézeteltéréseim, a barátokkal pedig inkább komolytalankodtunk, kocsmáztunk. A továbbtanulásom is zátonyra futni látszott.

Ebben a tekintetben leginkább a bátyám látott el használható tanáccsal: neki, ahogy mondta, megváltást hozott a szolgálat, legalábbis arra az időre. Magam is abban bíztam, a katonaság ideje alatt lecsendesednek majd a viharfelhők felettem. Ezzel a gondolat némi vigaszt adott.

Végül eljött a várva várt nap: kora reggel irány az Ady-ligeti laktanya! Ott tudtam meg, hogy határőr leszek.

A BEVONULÁS

„Mikor elindul a vonat…”

1977. november 22-én kora reggelre kellett megérkezni Ady-ligetre, a határőrlaktanyába. Józsival (becenevén Csóka), aki a szomszédom és egyben a legjobb barátom volt, egy napon vettük át a behívónkat. Még a sorszámuk is egymást követő volt. Na, gondoltuk, ha eddig együtt jártunk általános és középiskolába, együtt voltunk úttörővasutasok, egyszerre vonulunk be, akkor remélhetőleg együtt is fogunk szolgálni. Egy barátunk vitt bennünket a laktanyába autóval, nehogy elkéssünk.

Ahogy beléptünk a kapun, elvették tőlünk a behívót, Józsit balra terelték, engem pedig Haladjon tovább egyenesen! felszólítással igazítottak el. Egy nagy ebédlőben gyülekeztünk egyre többen, és várakoztunk. Csakhamar megjött az utasítás is: leadni minden létező igazolványt, személyit, útlevelet, ha van. Kitölteni néhány kérdőívet; személyi adatok, foglalkozás, családi állapot, iskolai végzettség, sport, érdeklődési kör voltak a főbb elemek.

Megkérdeztem, lehet-e kérni, hogy hova kerüljek. Vonakodva bár, de adtak egy papírt, amire leírhattam az óhajomat. Nagy levegőt vettem – ha már lúd, legyen kövér –, és legjobb ismereteim szerint Czinege Lajos vezérezredesnek, akkori honvédelmi miniszternek címeztem (akkor még nem tudhattam, hogy a határőrség a Belügyminisztériumhoz tartozik), és kértem, hogy amennyiben lehet, hadd teljesítsem a szolgálati időmet Budapesten. Úgy talán tudnám folytatni a megkezdett tanulmányaimat, máskülönben leszerelés után újra kell felvételiznem, mivel az első félévet sem fejeztem be. A tiszt, aki összeszedte a papírokat, csodálkozott, de nem szólt semmit. Választ csak jóval később kaptam a levelemre, de erre még később visszatérek.

Hamarosan szedelőzködni kezdtünk, és elindultunk az ismeretlenbe. Csapatszállító Csepel teherautókkal vittek bennünket a Józsefvárosi pályaudvarra, ahol átszálltunk a vonatra. Mindnyájan megilletődve, félve vártuk, vajon hová kerülünk. Ezt kísérőink közül senki nem árulta el, és ez még inkább nyomasztóvá tette a helyzetet. Néhányan összeálltunk, beszélgettünk, latolgattuk, merre visz bennünket a sors. Már nem emlékszem pontosan, hogy az állomáson szólt-e a rádió, vagy csak beszéltünk róla, de a fülembe csengett Demjén Ferenc klasszikus dalának sora: De ha elindul a vonat…

És tényleg elindult velünk, a bizonytalan távolba.

LEVÉL OTTHONRÓL

1977. XI. 29., Budapest

Drága Kiskatona Fiam!

A nagyon várt leveled végre megérkezett. Nagyon izgultunk, hogy hová is helyeznek.

A barátod, Csóka hamarabb írt, így tudtuk meg, hogy senki nem maradt Ady-ligeten, még ő sem. Őt Nyírbátorba helyezték, tehát még messzebb, mint téged. Örülünk annak, hogy aránylag jól vagy, és már életed színvonala emelkedőfélnek néz elébe. Hát csak fel a fejjel és kitartás, végül minden úgy rendeződik, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Biztosan sor fog még kerülni a zenére is idők múltával. Amit igazán szeretünk csinálni az életben, azt az idő vasfoga nem marhatja ki belőlünk. Csak tégy úgy, ahogy egy jó vitéznek tennie kell és e márkás névvel szerezz minél több dicsőséget és becsületes cselekedeteket.

Sajnálattal olvastuk, hogy olyan eldugott helyre kerültél, a bátyád szándékozott elmenni az eskütételedre. Jómagam úgysem tudtam volna elmenni, a lelki és testi állapotom az utóbbi napokban eléggé meg van viselődve. Tudod, fiam az életben igen sok lelki erő kell, de sok-sok mindent ki kell bírni, hogy el ne essünk. Sokat emlegetünk kávézás közben, na és egyébkor is, ami természetes is. Úgyszólván a nap minden szakában valamilyen formában köztünk érzünk.

Csóka címét nem tudom megírni, mert azt írta a szüleinek, még nincs végleges címe, addig ne írjanak, míg ő újra nem ír. Úgy néz ki, áprilisig marad ott, de nem biztos.

Egyelőre befejezem levelem, majd ha bővebben tudsz írni, úgy talán mi is többet írunk egyebekről, ami addig történne. A ruháid még nem kaptuk meg!

Sokat gondolva rád csókol szeretettel,

Anyu

Édesapámtól

Szia-szia Zsolt, úgy mint Katona!

Leveled már nagyon vártuk, ugyanis a Csóka napokkal előbb írt és rólad nem tudott a levélben semmit. Nagyon izgultunk. Már arra is gondoltunk, alighogy katona lettél, máris az ellenség kezére kerültél. De így tréfán kívül is eléggé messze kerültél, ha nem is az ellenség jóvoltából.

Nagyatádon én is voltam katonakoromban. Ezért is ajánlom neked, hogy ha velem egyidős néniket látsz az utcán, gondolj arra, hogy bármelyiket láthattam ott annak idején. Legyek költői? Szemük sugarán csilloghatott valaha apád tekintete. Félre a tréfával, te is így írtad.

Örülök, hogy jó sorod van és jól bánnak veletek. Meglátod, nem is lesz az olyan nehéz. A muzsikálás is majd előkerül. Tudom magamról, a katona szeret énekelni.

Az időm nem igen engedi, hogy nyújtsam a levelet (épp indulóban vagyok), csak annyit még, hogy „Ne hagyd magad, Pitkin!”.[1] Meg aztán tudom nagyapámtól, hogy a katonának az a dolga, hogy katona legyen. Fog az menni, biztos vagyok benne. Ha jól értem a leveledben, máris elő akarnak léptetni. No látod, magától is megy.

Hát csak vigyázz magadra. A viszontlátásig (nem tudom mikor lesz), szeretettel csókol,

Apu

Bátyámtól

Kedves Öcsém!

Örömmel konstatáltam, hogy jó helyen vagy, és nem Uszty-Izsmára[2] kerültél, mint ahogy számítottál rá, hanem messzebb. Illetve közelebb. Persze lényegében mindegy. Különösen örvendetes, hogy a tisztesek[3] kezes bárányok, tehát könnyű velük bánni és nem beszélnek vissza. Az ilyesmi ritkaság. Lesújtott azonban, hogy szándékod ellenére, erőszakkal tisztest faragnak belőled. Gondolom, sokat éheztettek, esetleg kínoztak is, mire beadtad a derekadat. De hát ezen már nem lehet segíteni. Több lesz a pénzed, a szabadságod, és dolgoznod sem szabad majd. De talán ki fogod bírni.

Sokat gondolok Rád, és fel-felidézgetem a saját bevonulásom emlékét. A múltkor elővettük a leveleimet, amit a seregből írtam, és olvasgattuk anyuval. Most egy kicsit újra éltem azokat az időket, és változatlanul azt mondom, az volt az „igazi”. De ez természet kérdése; kíváncsi vagyok, Te hogyan értékeled, vagy leginkább, fogod értékelni a sereget. Persze eleve más sorsod lesz, mint nekem. Azért nem akarok belemenni a szokásos témába, inkább hagyjuk is…

A kis létszámú laktanya egyébként külön előny, de kár, hogy annyira eldugott helyen van. Az esküdre elmentem volna. Remélem, a következő leveledben bővebben fogsz írni a körülményeidről. Itthon semmi különös újság nincs.

Zárom soraimat, maradok tisztelettel, és sokszor csókollak,

bátyád

[1]  A népszerű angol komikus, Norman Wisdom egyik filmje (1963).

[2]  Alexandr Szolzsenyicin Iván Gyenyiszovics egy napja c. könyve cselekményének helyszíne.

[3]  Sorállományú katona rendfokozattal.

ÉRKEZÉS NAGYATÁDRA

Igen, a vonat, a személyvonat elindult, és haladt a maga kényelmes tempójában, ha meg olykor-olykor nekilódult, csakhamar lassítani is kezdett, közeledve a következő állomáshoz. Mi pedig az állomások neve alapján próbáltunk tájékozódni, merre is járunk. Sötét volt, más módon nem tudtunk informálódni. Hosszú volt az út, legalább három óra, de többnek tűnt. Beszélgetéssel, ismerkedéssel, történeteink mesélésével ütöttük el az időt.

Aztán megérkeztünk Nagyatádra. Azelőtt sosem jártam arrafelé, hirtelen nem tudtam, merre is vagyok. Sok időt nem hagytak nekünk elmélkedni. Leszállás! – hallottuk a legelső vezényszót, majd a csapatszállító Csepel teherautók jellegzetes, erőteljes berregő motorhangja zúgott fel. Gépkocsira! – szólt a következő vezényszó. Némi zötykölődés után megérkeztünk a laktanyába. Innentől udvarias kérések helyett már csak parancsszavak hangzottak.

Következő lépésként orvosi vizsgálaton estünk át. Alsónadrágra vetkőztünk, megmérték a súlyunkat, magasságunkat, a vérnyomásunkat, ellenőrizték általános fizikai állapotunkat. Védőoltást is kaptunk betegségek, fertőzések ellen, ami után egy hétig nem érhette víz az oltás helyét, nem fürödhettünk. Meleg fürdő amúgy is hetente csak kétszer volt, az udvaron egy különálló épületben kialakított közös, kör alakú zuhanyzóban. Megszabadultunk civil ruháinktól, és egyúttal megkaptuk a bakaruhánkat, az akkori divattól igencsak eltérő fazonú és színű ruhadarabokat: alsónadrágtól a