Nádas
Péter

Helyszínelés

A szerző fényképeivel
– szemelvény –

Jelenkor

© Nádas Péter, 2024
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024
Minden jog fenntartva

Borítófotó és fényképek © Nádas Péter

Parazita rendszerek
A szellemi és mentális romhalmazról, amelyet a hidegháború hagyott

Úgy indult, mintha csak ártatlan hadgyakorlat lenne, riadóval.

Két társammal azt a feladatot kaptuk, hogy a vezérkari tisztektől vigyünk bizonyos barna borítékokat a rejtjelezőkhöz, s ha elkészültek, akkor vigyük tovább a rádiótávírászokhoz. Majd az egész műveletet visszafelé. Hetek teltek el, míg rájöttem, hogy nem egy másik laktanyába helyeztek át, hanem a magyar katonai hírszolgálat főhadiszállásán vagyok. Sietséget tettetve jöttünk és mentünk a barna borítékokkal a laktanya mély udvarán, ahová a felhős novemberi égbolt valósággal lenyomta a környék szenes kályháinak füstjét.

Olyan mindegy volt, hogy a sorkatonai szolgálat két éve alatt mit csinálok. Még örülhettem, hogy nem kell megtébolyodnom a tétlenségtől, hanem a saját szakmámban dolgozom. Minden le volt rácsozva, csukva, engedély nélkül a sötétkamrából sem jöhettem ki. Aktákat reprodukáltam, igazolványképeket készítettem, nagyítottam a tisztek otromba amatőr felvételeit. Most ellenben gyorsan követték egymást az események, és szabadabban mozogtunk az épületek zegzugos folyosóin. Eseményre immár senki nem számított. A kubai válság után abban a tudatban élt az ember, hogy végül is egyik fél sem merészeli.

Diktatúrában a titok jelentése is módosul, mert minden szó jelentését speciálisan átírja a diktatúra.

A rejtjelezőknél szolgálatot teljesítő sorkatona, miközben elém lökte a vörös viaszpecséttel lezárt, szigorúan titkos borítékot, gondolkodás nélkül elmondta, hogy mi van benne. Összehívták a Biztonsági Tanácsot. Ugyan, kit érdekelt. A nagyhatalmak folyamatosan provokálták egymást, s alig lehetett követni, hogy mi mindenért össze nem hívták. Igen kétséges volt, hogy a sok hazugság és torzítás közé beférhet-e még az ember a józan eszével. Torzítástól mentes tényeket nem volt honnan vennie, s ezért mindenki megbízható értesüléseket, azaz hiedelmeket és paranoid meséket cserélt ki másokkal, miközben mindenki önkéntesen visszatért a kommunikáció őskorába, s csupán azt hitte el, amit a két szemével látott. A nagyhatalmak egymással szemben táplált bizalmatlansága valósággal megkövesedett az elmékben, s a kövek között növekedett a titkolt érzület, miszerint egzakt nem lehetsz, hiába igyekszel, tények sincsenek, minden csak szó, üres szó.

Igen ám, de néhány óra múltán lezárták a határokat. Ausztria leállította a Dunán a hajóforgalmat. Amire Románia és Magyarország hasonló lépéssel válaszolt. Erre már szóltam váltótársaimnak, hogy ők is figyeljenek, mi történik. Az egyiknek sikerült egy üres irodában együtt maradnia egy rádiókészülékkel. Ezek szerint a Biztonsági Tanács tényleg összeült. Valami elmozdult, megindult, a hírügynökségektől, a felderítőktől, a katonai attaséktól áradtak a hírek, s az udvaron áthaladva nem kellett színlelnem a sietséget, tényleg siettem ezekkel az átkozott papírokkal. Miszerint Tito elnök jegyzékben tiltakozott a magyar kormánynál a Dunára vonatkozó nemzetközi egyezmények megsértése ellen. Riadókészültségbe helyezték a dunai flottillát. A semleges európai államokban hadgyakorlatnak álcázott általános mozgósítást rendeltek el. Az lett a leggyanúsabb, hogy minderről nemcsak a híresen hazug Magyar Rádió, hanem a felettébb megbízhatatlan Szabad Európa Rádió sem tudósított.

Be voltunk zárva.

Másnap délelőtt folytatódott az erődemonstráció. A Varsói Szerződés tagállamainak hadügyminiszterei minden jel szerint Prágában ültek össze. Le sem zárták nekünk többé ezeket a barna borítékokat. A nagy európai fővárosokból jelentéstételre rendelték vissza a nagyköveteket. Orosz diplomatákat és újságírókat utasítottak ki ugyanonnan, s azzal vádolták őket, hogy titkos ügynökök. De a még ennél is titkosabb ügynökök dolgoztak tovább, s élénk csapatmozgásokat észleltek az olasz határon. Jelentették, hogy a norvégiai flottabázisokon kiürültek a tengeralattjárók dokkjai. A török repülőterekhez vezető utakat katonaság biztosítja. Mi is megfigyeltük, hogy a vezérkari tisztek némelyike eddig civil ruhát viselt, ám ettől kezdve valamennyien felöltötték egyenruháikat, pisztolytáskával. A Magyar Rádió még mindig semmiről nem tudott, amit el is vártunk tőle, s a novemberi füstköd súlyosan megülte a laktanya néma udvarát.

Volt egy magas rangú, fiatal tiszt, nagy, melankolikus szemekkel, aki minden alkalmat kihasznált, hogy beszélhessen velem. Megfigyelte, mikor megyek ebédelni a társaimmal, más sorkatonákkal, követett, vagy a két épület között megszólított az udvaron. Közeledését nem lehetett másként értelmezni, mint amit ténylegesen jelentett. Gyorsan megzsaroltam, kérdeztem, tényleg hadgyakorlat-e, netán élesbe megy. Vékony, sötét bőrű férfi volt, pengeéles vonásokkal, fekete haja minduntalan a homlokába hullt. Álltunk egy homályos folyosón, kissé megvonta a vállát, nézett szomorú szemekkel, nem válaszolt. Ha kinéztem az ablakon, akkor úgy mentek az emberek a kis budai utcán, mintha nem történt volna semmi. Szeretteimet miként értesítsem, s vajon nem lenne-e erkölcsi kötelességem a gyanútlan külvilágot tudósítani. Telefon mindenütt volt az asztalon, de városi vonalat nem kaphatott bárki. Legfeljebb az ablakon ordíthattam volna ki. Vigyázzatok, a nagyhatalmak kirobbantják a harmadik világháborút. Csaknem üres volt a széles budai utca, néha elcsörömpölt rajta egy villamos. A veszély realitását hitelesítette, hogy ezen a napon a hírek áradását néhány óra szünet követte. Mintha a világ visszafogná rettenetes lélegzetét, s még egyszer gondolkodóba esne.

Hajnalban azonban kénytelen voltam azzal a hírrel riasztani váltótársamat, hogy Kansasben az interkontinentális rakéták silói nyitva állnak.

Elnyílt szájjal bámult ki rám az álmából, kiugrott az ágyból, álltunk egymással szemben, megalázó reszketésem rá is átragadt. Tudtuk, mi vár ránk.

Felöltözött, rohant, én meg levetkőztem. Ugyanabba az ágyba kellett befeküdnöm. Teste melegében forgolódtam, és természetesen nem tudtam elaludni.

Ha a zár nyílása függőleges helyzetben áll, akkor peace. Ha bedugod azt a bizonyos kulcsot, és vízszintes helyzetbe fordítod, akkor war.

Néhány óra múltán hiába lett világos, hogy mindez szimuláció volt, közönséges hadgyakorlat. A tehetetlenség, a bezártság, a félelem és a némaságra ítélt tűrés húzott még egy jó mély barázdát az emlékezetben, s a bizalmatlanság tartós tapasztalatként ült meg benne. Életem pszichikai realitása lett az élmény. Ma már tudhatjuk, mi történt, de nem lehet kitörölni, s ha azt a bizonyos kulcsot nem is fordította el senki, az is tudható, hogy a hidegháború paranoid gondolkodása miként falta fel a józan észt.

Ugyanabban a pillanatban, amikor a magyar katonai kémszolgálat főhadiszállásának füstös udvarán felismertem, hogy ezek már megint felültettek, s életemnek nincsen másik realitása, akkor minden idők egyik legsikeresebb katonai kémje, George Blake, egy londoni börtön irodalmi körében két szabaduló fogolytársával éppen megállapodott megszöktetése módszerében, Günter Guillaume-nak pedig sikerült a német szociáldemokraták pártapparátusába beépülnie, s Frankfurtban e pillanatban adta fel jövedelmező dohánykereskedését. Miközben Saigon egyik főutcáján egy fiatal buddhista szerzetes benzinnel leöntötte, felgyújtotta magát, és alig kétszáz méterrel távolabb Henry Cabot Lodge nagykövet éppen megszabta a mértéket a paranoid gondolkodás és a józan ész között. Azt írta Kennedy elnöknek, hogy „olyan útra léptünk, ahonnan nincsen tisztességes visszaút”.

Az archívumok nyitva vannak, minden további nélkül megtudható, hogy miként épültek egymásba, miként működtek egymásban ezek a nagy parazita világrendszerek, s az egyikben vagy a másikban kinek milyen szerep jutott, vagy milyen szerepet szánt magának, de nincsen visszaút. Ami történt, az nem jóvátehető. Benn ültem az egyik világrendszer titkos hatalmi centrumában. Ügyeltek rá, hogy ne kerüljek operatív anyagok közelébe, s erre magam is ügyeltem. Mégsem mondhattam volna el, hogy ezen kívül van még egy másik személyes életem. Józan önvédelmi ösztöntől vezetve betartottam minden rendszabályt, úgymond őriztem a tudatlanságomat, nehogy valakinek eszébe jusson, hogy másra is használható lehetnék, mint amire használnak. Ne tudjak meg semmit. Mintha valakinek arra kéne ügyelnie, hogy ne érjen a kilincshez, holott naponta százszor kell az ajtón bemennie és kijönnie.

Holott írói terveim miatt is halálosan izgatott, hogy mit művelnek itt. Mégsem óvatosságból tettem úgy, mint akit mindez nem érdekel. Meg kellett magamat tévesztenem. Amennyit megtudtam, bőven elegendő volt ahhoz, hogy ne tekintsem erkölcsileg elfogadhatónak az itt elvégzett cselekményeket és az erről szerzett tudásomat. De eszembe nem jutott, hogy erkölcsi okokból meg kéne tagadnom itt a szolgálatot. Ellenkezőleg, szerencsésnek éreztem magam, hogy ilyen szokatlan perspektívából szemlélhetem a saját dupla fenekű realitásomat. Olykor kéjjel képzeltem el, mi lenne, ha ilyen kalandos és veszélyes életre adnám a fejem, mint ezek a tisztek és főtisztek.

Volt aztán egy viselkedési alapszabály, amelynek szigorához nem férhetett kétség. A sorkatonáknak a laktanya falain kívül senkit és semmilyen körülmények között nem volt szabad felismerniük. Nem sok idő volt már hátra a leszerelésemig, amikor egy csaknem üres villamoson megéreztem a tarkómon a tekintetet. A fiatal tiszt valóban ott állt a nyitott peronon, civilben, közvetlenül a hátam megett. Nem értettem, miként került oda, de magas rangját biztosan kivételes teljesítményeinek köszönhette, s ezek közül bizonyára nem az volt erkölcsileg a legkétesebb, hogy egy mozgó villamoson váratlanul megjelent. A Verpeléti úton zötyögött velünk a villamos, még nem fordultunk rá a hídra. Közelebb lépett. Világosan megéreztem, ha akarom, akkor most választhatok magamnak egy minden szempontból veszélyesebb életet. Óriási sötét szemében volt valami mélyen drámai, s bármily furcsán hangzik, a segítségemre volt szüksége. Értettem, miért. Miközben a Petőfi híd visszhangzó testén átdöcögtünk, többször szótlanul megtagadtam tőle a részvétemet, s nem tudtam ugyanannyiszor nem visszatérni a szeméhez.

Álltunk egymás mellett, mindketten küszködve, és a szolgálati szabályzat parancsára szótlanul.

Kapaszkodtunk, mindketten a magunk végtelen szomorúságába merülten, figyeltük, hogy izgalmában miként fogja megsérteni a viselkedési alapszabályt a másik. Ezt az ember a másik ajkán, a másik szemén várhatja és remélheti. Szomorúságunk nem a mélységében, hanem a természetében különbözött, ami még vonzóbbá tette őt. Szenvedélye, bármiként igyekeztem volna is magamat meghajlítani, felé hajolni, nem lehetett a szenvedélyem, s ő ezt tudta is. A Boráros téren a lehető leggyorsabban leszálltam. Némán jött utánam. 1964 tele szokatlanul kemény volt, csikorogtunk a mocskos hóba fagyott téren át. A sötét embertömegben sokáig kellett a buszra várnom. Egymás testének melegében álltunk ott egy ideig a jéghidegben. Aki diktatúrákban nevelkedett, olykor inkább annak a gyanújának enged, hogy zsarolhatóvá akarják tenni. Nem hisz a saját szemének sem, senki szenvedélye nem veszi le a lábáról, s ezt már maga sem veszi észre. Aztán olyan lesz, mint egy tövises növény, beszárad a mások által előírt életébe. Elmentem a huszonhármas busszal az összepréselődött emberek között.

Diktatúrában igen nehéz eldönteni, hogy miként szabja meg az ember a részvétel és az elutasítás arányait. Még négy évnek kellett eltelnie, s tulajdonképpen nem én, hanem a Varsói Szerződés egyesített hadereje döntötte el véglegesen az arányokat, amikor 1968. augusztus 21-én lerohanták Csehszlovákiát. Most már tudhatom, amit akkor megbízható információk híján döntöttem el. Miközben a magyar katonai gépjárművek szélvédőin a köpések miatt nem működtek többé az ablaktörlők, s a benne ülő sorkatonák reszkettek és sírtak a szégyentől és a félelemtől, Johnson elnök bizalmas táviratban értesítette Brezsnyev főtitkárt, hogy a jaltai egyezményt tiszteletben fogja tartani. De sem a bizalmas táviratot, sem a nevezetes jaltai cetli szövegét nem kellett ahhoz ismernie senkinek, hogy tudja, ebbe a megszállási aktusba kultúrája beleroppant, s az összeomlás maga alá fogja temetni. Európa demokratikus fele ezt is elfogadta. Rituális tiltakozásokba foglalt élethazugságát nem leplezhette ugyan többé semmivel. Három nap múlva már nem fog emlékezni a tiltakozásra. Látványosan lemondott saját cselekvési szabadságáról, ellenszolgáltatásként viszont megerősíthette szeparációját. Elhiheti, hogy a diktatúrák realitásához neki nincs köze. Az egyenlőséget és a szolidaritást úgymond belső használatra korlátozta, a belső használatban is az esélyek egyenlőségére és a szociális egyensúly fenntartására redukálta. A testvériséget egyszer s mindenkorra törölte a szótárából. Univerzalisztikus igényeiről ugyan nem mondott le, de hatókörüket korlátozta a szigorúan praktikus és rigorózusan pragmatikus gondolkodással. A politikai döntésekben lemondott a közérdek észszerű primátusáról, ökonómiai szükségszerűségnek keresztelte a nyers önérvényesítést és a monomán önérdeket. Végezetül annak sem állhatta útját, hogy opportunizmussal váltsa ki a kritikai szellemet. „A levegőégbe süti farkát / mind, aki a jövőt akarta…” – írta a szépen lassan érő európai termés láttán a korszak nagy magyar költője, Petri György.

Jobb híján felmondtam, kivonultam, hátat fordítottam, hogy mentsem a lelkemet, bár tudtam, nincs olyan lemondás, nincs olyan aszkézis, mely nevetségessé ne tenne.

A hidegháború két nagy korszaka, a konfrontáció és a koegzisztencia, valószínűleg az emberiség legjobban dokumentált korszakai közé tartozik. Elvileg semmi akadálya, hogy a dokumentumok segítségével elválasszuk egymástól a szemben álló parazita rendszerek beteges szimulációjának és kóros disszimulációjának különböző szándékait és szintjeit. S igen valószínű, hogy egymásban forgó látszataikkal lehetne a leghívebben ábrázolni mindmáig közös realitásukat.

Legfeljebb néhány magányos történész tanúsít érdeklődést e közös múlt iránt. A közvélemény e múlt közösségének puszta említésétől idegenkedik.

Az új demokráciák polgárai a teljes emlékezetvesztést választották inkább, a szociális érzéketlenséget, az infantilitást és a demenciát. Nem óhajtják megkérdezni, hogy mi történt velük a hosszan tartó izolációban, mert rejtjelezett nyelvük és paranoid szerepjátékaik vigasztalan realitását nehéz lenne egyeztetni aktuális igényeikkel. Individuális igények szerint kéne átszabniuk egalitárius szocializációjukat. Ilyesmire nem képes az ember. Meg diktatúrában éppen személyisége megkülönböztető jegyeiről mond le. Úgy kell viselkednie, mintha nem lenne individualitása. Nincsen véleménye. Ha valaki most mégis megkísérelné az önmagával való szembeültetést, akkor kiderülne, hogy a diktatúra izolációjában olyan jellegű élettapasztalatokat szerzett, amelyek jók a túlélésre, a túléléssel elnyert életre azonban nem használhatók. Akkor kiderülne, hogy sokat tud ugyan az önzés stratégiáiról, de keveset a maga iránt érzett felelősségről, s mivel erről mások szintén keveset tudnak körötte, nem tudja velük értelmesen megszervezni az önálló életét. Intellektusának reproduktív képességeit fejlesztette, nem a produktívakat. Azaz felnőtt fejjel sem ismeri individualitása kreatív erejét, de igen büszke fejlett találékonysága kíméletlen szélsőségeire, amelyek miatt valójában szégyenkeznie kéne. Jól meg tud téveszteni másokat, ki tudja kaparni magának a gesztenyét. Szó, mi szó, infantilis egoizmusával törvényes keretek között nincs mit kezdeni. Nem azért, mintha infantilis egoizmusának a kapitalizmusban és a demokráciában ne lenne játéktere, bőven van játéktere, hanem azért, mert a régi, a bejáratott, a nagy liberális demokráciák egoizmusa az élvezet elvén van megalapozva és nem a túlélés kényszerén. A kétféle egoizmus nem erkölcsi okok miatt nem egyeztethető, hanem generikus okok miatt nem.

Az élvezet elvére épített hedonista egoizmus mögött az eredeti tőkefelhalmozás, a rabszolga-kereskedelem, a hódító háborúk, a keresztény hittérítés és a kolonializmus bűntetteinek igen gazdag, több évszázados múltja egy olyan felvilágosult társadalmi egyezmény reflektív fényében áll, amely szerint a szerzés és a felhalmozás állatias vágyát és az élvezetre való törekvés nyers ösztönét önfegyelemmel, az önismeret kultúrájával, egyéni és társadalmi ellenőrző rendszerekkel, egyezményekkel és intézményekkel kell kordában tartani, illetve a szolidaritás és a szociális biztonság mechanizmusaival kell kiváltani. A túlélés kényszerének egoizmusa mögött a kisparaszti és kispolgári szerzés állatias vágyán és a kelet-európai társadalmak hagyományos tőkehiányán kívül a mai napig nem áll semmi. Az erkölcsi közmegegyezés és az átláthatóság esztétikájának helyén legfeljebb áporodott homály terjeng, és hangos önsajnálat ágál, miszerint a történelemben mi vagyunk az örök vesztesek, ami majd minden kötelezőből felmentést ad nekünk. Elsősorban önismeretből és világismeretből vagyunk felmentve. S a halmozódó történelmi hátrány immár tényleg nem látszik behozhatónak. A brutalitás nemzetközi egyezményekben rögzített tilalma kellemetlenül gátolja azokat a szándékokat, amelyeket a túlélés kényszerére alapozott egalitárius szocializáció megenged, ösztönöz, mi több, szent ökonómiai szükségszerűségnek nevez.

Magad és kis családod boldogulása érdekében az írott törvényeket meg kell kerülnöd, a szerződés annyit ér, mint a papír, amire írták, az adott szó nem számít, az ellenséges államot gondolkodás nélkül ki kell fosztanod. Sokan vannak, akik megkísérlik, de ha valaki tényleg végrehajtja e szomorú programot és jelentős tőkét halmoz fel, akkor elég gyorsan rá kell jönnie, hogy másutt a felhalmozást már több száz évvel korábban elvégezték, és a globalizáció körülményei között versenyképessége erősen korlátozott. A kontinens kórosan egyenlőtlen fejlődése miatt Európa földrajzilag nagyobbik, keleti felét ma olyan nyitott társadalmak alkotják, amelyekben az emberek nem egyénként, hanem en bloc versenyképtelenek. A szó többféle értelmében is. A két történeti régió közötti egyenlőtlenség felszámolását az erős demokráciák csak akkor kívánnák, ha érdekükben állna az integráció tartós hátrányával együtt élni. Az integráció fejlődésük korábbi fázisába lökné vissza őket, s nemcsak az ökonómiában, hanem a mentalitásukban is. E pillanatban azonban inkább növeli fölényüket, hogy a schengeni határok azonosak a hidegháborús határokkal, s így a hidegháborús szeparációban kidolgozott erkölcsi közmegegyezésük a határon túl elveszíti érvényességét. Az új demokráciákban a jövőben sem lesz jelentékeny nemzeti burzsoázia, erős középosztály sem lesz, s ami nincs, attól nekik sem kell versenytársként tartani. Ennek az integrációra ácsingózó régiónak nincsen szélsőséges eszmék befolyásától mentes, felkészült, s legalább alapfokon tárgyalóképes politikai képviselete. Nincsen kivel tárgyalniuk és egyezményeket kötniük. Másfelől a régi, nagy demokráciák kormányai négy évnél nem kívánnak, és nem is tudnak előbbre látni.

Európában ma van két nagy mentális rendszerünk, amelyek belső struktúráik különbözősége miatt nemhogy nem képesek az integrációra, hanem félő, hogy nehezen lesznek képesek békésen együtt élni. A jugoszláviai háború csupán az első erre vonatkozó jelzés volt.

A két történeti régió közötti különbség nagyobb, mint valaha. Németország példáján tanulmányozható, hogy e különbség miként vezet a kontinens mindkét felén a politikai extrémizmus megerősödéséhez. Schröder kancellárnak igaza van, a neonácizmus nem keletnémet probléma, ám azért vált ismét német problémává, mert a nyugatnémetek a mai napig nem vettek tudomást a különbség természetéről, s ezért a mai napig nem is számolnak vele. Schröder kancellár egy közönséges ignoráns. Az egalitárius alapon gondoskodó, felvigyázó állam tíz évvel ezelőtt összeomlott, titkos életstratégiai öröksége azonban intakt formában maradt meg. Nem volt miért nem megmaradnia. Hiszen a szovjet világbirodalom nem azért omlott össze, mintha a kapitalizmus lényege szerint humánusabb lenne a szocializmusnál, s nem azért omlott össze, mert a diktatúrákban sínylődő emberek jobbnak ítélték a demokráciát és egy emberként a híveivé váltak, nem is azért omlott össze, mert a szocialista társadalmak differenciálatlan, kreativitásra alkalmatlan belső struktúrái versenyképtelennek bizonyultak a harmadik technológiai forradalmát átélő világban, hanem azért omlott össze, mert a felhalmozás állatias ösztönétől vezérelt, az egalitárius eszmék nevében hiánygazdálkodásra és nélkülözésre kényszerített embermilliók több évtized alatt vakondként széttúrták és kirágták maguk alól a szocialista államot. Ők is banánt akartak. Most megkapták a banánjukat. Most a demokráciát rágják ki maguk alól. Valami olyasmit, amiről különben sem rendelkeznek se tapasztalattal, se tudással. Ha nem így lenne, akkor legalább az új demokratikus pártok és az új demokratikus kormányok nem vállaltak volna vezető szerepet a korrupció legalizálásában, a társadalom kifosztásában és kriminalizálásában. Vagy legalább az egyetemességükre oly büszke egyházakat érdekelné valami más, mint hogy jóvátétel címén hol és miként vehetnének még el valamit a legszegényebbektől.

Az új demokráciák polgárának elvileg nincsen többé olyan affekciója vagy emóciója, amelyet biztonsággal használhatna új helyzetében, de új helyzetében éppen ez az ismerős. Nagy belső meggyőződéssel tért vissza a régi szerepjátékhoz. Megengedi magának, hogy parazita szándékai szerint cselekedjen, s egalitárius eszmék szabályai szerint vélekedjen. Bármi áron meg akarjon gazdagodni, de olyan szociálisan kiegyensúlyozott államot kívánjon magának és szeretteinek, amelyben rajta kívül mindenki adót fizet, az adópénzeket pedig úgy osztják el egyenlő módon a demokratikus intézmények, hogy ő kapjon többet belőlük. Vagy ha ez nem megy, akkor olyan nacionalista rendőrállamot kívánjon, amely faji vagy történelmi indoklással nem engedi a szomszédjának, amit neki természetesen megenged. Az új demokráciák polgárai úgy tértek vissza a szimulációhoz, mintha a törvények szerint sem lennének szabad emberek. Ahogy egykor a szocialistát szimulálták, most a demokratát szimulálják. De miért is ne maradtak volna szimulánsok, ha egyszer a régi demokráciák polgárai sem mondtak le a disszimulációról. Ők sem siettek megvizsgálni hidegháborús múltjuk mentális és szellemi következményeit.

Mintha a nyitott archívumok anyagainak alapján nem lehetne jóval differenciáltabb a kép, megőrizték maguknak a kétpólusú világ képzetét. Kohl kancellár az egyesítés pillanatában virágzó tájakat vizionált magának, hogy az új német tartományok szabad szemmel is látható realitását ne kelljen tudomásul vennie, amiről Schröder kancellár a személyes tapasztalatok krónikus hiánya miatt tíz év múltán is úgy gondolkodik, mint valami tőle és választóitól teljesen idegenről. Kohl kancellár súlyos információs deficitje és Schröder kancellár kínos politikai elszólása, ugyanabból a hidegháborús eredetű disszimulációból származik. Az egyik tudatlanságból ignorálja azokat a tényeket, amelyekről a másik elárulja, hogy van ugyan róluk fogalma, de nem óhajtja a sajátjaként kezelni. Nem is kezelheti sajátjaként, hiszen akkor ki kéne lépnie a demokratikus megegyezések rendszeréből, és német nacionalistává válnia. Ahol földrajzilag szeparált körülmények között, univerzális eszmék és elvek alapján óhajtják berendezni az életet, ott a disszimuláció az élet szükséges részévé válik. A nyugat-európai baloldal közel negyven éven át ignorálta a megvalósult szocializmusok realitását, egy olyan realitást, amit a jobboldal eszközként használt a saját érvrendszerében. S ez így rendben is lehetne, ha a valóságos információikat és a propagandisztikus látszatot következetesen szét tudták volna választani. Ez egyiküknek sem ment. A hidegháborúban súlyosan megsérült a saját realitásérzékük, s ennek a sérülésnek a tényeivel mintegy felülírták az univerzális elveket.

A hidegháborúról folytatott diskurzusban az antikommunista érvelés, amelyet egykori elterjedtsége miatt az irodalom a hidegháború „tradicionális” alapfelfogásaként tart számon, változatlanul az antiimperialista érveléssel áll szemben, amelyet a történészek „revizionista” alapfelfogásnak neveznek. Az előbbi szerint az erőszakos és alattomos szovjet terjeszkedési vágy, az utóbbi szerint az amerikaiak gazdasági imperializmusa okozta a hidegháborút. Mindkét alapfelfogás jellegzetes és közös vonása, hogy a rosszat a másik okozza. S ha tényleg a másik okozza, akkor miért kéne felelősséget vállalnom érte. Legfeljebb védekezem, néha úgy teszek, mintha az áldozatok iránt érzett részvét hatna át, vagy máskor éppen úgy teszek, mintha tudomást sem vennék a hidegháború korszakában elkövetett főbenjáró bűnökről. Ahol az ökonómiai szükségszerűségnek primátusa van a politikai alapelvekkel szemben, ott az észszerűségre hivatkozva praktikus okokkal magyarázzák azoknak az univerzális elveknek a feladását, amelyekkel látszat szerint meg óhajtják alapozni a közös életet. A berlini fal leomlott, a békés koegzisztencia örökkévalóságra berendezkedett politikája értelmét veszítette, de a kétpólusú világelképzelés a rítusaival, az érvelési módszerével, az egész élethazugságával együtt fennmaradt.

Vajon indokolt volt-e a hidegháborús konfrontáció. Szükségszerű és elkerülhetetlen-e Európa két nagy történeti régiójának politikai kettészakítása. A békés koegzisztencia politikájának kettős látása vajon nem okozott-e nehezen helyrehozható önismereti károkat. A közös múlttal kapcsolatban legalább e három naiv kérdést fel kellett volna tenni tíz év alatt. Mert ha nem volt indokolt, akkor kérdés, hogy mi volt a tévedés, s kinek a tévedése volt. Ha nem volt szükségszerű a földrész (és a világ) kettészakítása, akkor milyen feltételek között lehetséges az egyesítése. Ha a békés koegzisztencia kétfenekű politikájával a harmadik világháború, istennek hála, mégis elkerülhető volt, de az örökkévalóságra berendezkedett kétpólusú világot épp e nyereség nem engedte fenntartani, akkor miben volt hibás a kétpólusú világ tartós lehetőségére vonatkozó elképzelés, s milyen praktikus veszteségek származnak a hibás politikai számításból.

Kérdések híján a régi demokráciák polgárai nyugodtan ragaszkodhatnak azokhoz a hiedelmekhez és látszatokhoz, amelyekkel hosszú évtizedeken át sikerült elfedniük szeparációjuk szociális és erkölcsi realitását. A részleges amnézia mellett döntöttek, kettős mércével mérnek, s ennek megfelelően irányított izolációt kínálnak az új demokráciáknak, mert integráció helyett legalább ellenőrzött szeparációt szeretnének önmaguknak.

Alig hihető, hogy ne tudnák, milyen veszélyes a játék.

A kötetben közölt írások első megjelenései

Egy megyei hírlapíró hátrahagyott jegyzetei (1976) – Mozgó Világ, 1978/1. szám. Kötetben: Nádas Péter: Talált cetli és más elegyes írások, Jelenkor Kiadó, Pécs, 1992.

A ló vak (1967) – Pest Megyei Hírlap, 1967. július 23. Kötetben: Nádas Péter: Talált cetli és más elegyes írások, Jelenkor Kiadó, Pécs, 1992.

Helyszínelés (1977) – 2000, 1989/4. szám. Kötetben: A Napló 1977–1982, válogatta és szerkesztette Barna Imre et al., a jegyzeteket Kenedi János írta, Minerva Kiadó, Budapest, 1990.; Nádas Péter: Talált cetli és más elegyes írások, Jelenkor Kiadó, Pécs, 1992.

Ma (1973) – Alföld, 1973/9. szám. Kötetben: Nádas Péter: Leírás, Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1979.

Tegnap (2007) – Eredetileg német nyelven jelent meg Gestern címmel Nádas Péter Spurensicherung című kötetében a Berlin Verlagnál 2007-ben.

Aczél György – Nádas Péter levélváltásai és Kenedi János levele (1969–1970) – Kötetben: Nádas Péter-bibliográfia 1961–1994, gyűjtötte, összeállította és szerkesztette Baranyai György és Pécsi Gabriella, Jelenkor Kiadó–Deák Ferenc Megyei Könyvtár, Pécs–Zalaegerszeg, 1994.

Parazita rendszerek (2000) – Eredetileg németül jelent meg Parasitäre Systeme címmel a Neue Zürcher Zeitung 2000. november 4/5-i számában; magyarul: Élet és Irodalom, 2000. november 10-i szám. Kötetben: Nádas Péter: Leni sír, Jelenkor Kiadó, Budapest, 2019.

Jegyzet a Helyszínelés kiadásához

A jelen kötet Nádas Péter Spurensicherung című könyve nyomán készült, mely a Berlin Verlagnál látott napvilágot 2007-ben Ingrid Krüger szerkesztésében. A Jelenkor Kiadó gondozásában megjelent kötet a német kiadás bővített és átdolgozott változata.

Tartalom

Egy megyei hírlapíró hátrahagyott jegyzetei

A ló vak

Helyszínelés

Ma

Tegnap

Aczél György – Nádas Péter levélváltásai és Kenedi János levele

Parazita rendszerek

A kötetben közölt írások első megjelenései

Nádas Péter művei a Jelenkor kiadónál

Párbeszéd (Richard Swartzcal) (1992, 1997, 2008)

Talált cetli és más elegyes írások (1992, 2000)

Egy családregény vége (1993, 1996, 2001, 2005, 2012, 2015, 2018)

Emlékiratok könyve (1994, 1998, 2003, 2012, 2015)

Esszék (1995, 2001)

Vonulás (filmnovellák) (1995, 2001)

Drámák (1996, 2001)

Minotaurus (elbeszélések) (1997, 2005, 2018)

Kritikák (1999)

Évkönyv (2000, 2012)

Az égi és a földi szerelemről (2001, 2010, 2016)

Saját halál (2004, 2015)

Párhuzamos történetek (2005, 2006, 2012, 2016)

Nincs mennyezet, nincs födém (Mihancsik Zsófia interjúja) (2006)

Hátországi napló (2006)

Szirénének (2010)

Fantasztikus utazáson (2011)

Párhuzamos olvasókönyv (a Párhuzamos történetekről) (2012, 2017)

Az élet sója (2016)

Világló részletek (2017)

A szabadság tréningjei (2019)

Leni sír (2019)

Arbor mundi (2020)

Rokon lelkek (2021)

Rémtörténetek (2022)

Berlini szürke (2022)

Egy teljes év (beszélgetések Károlyi Csabával) (2022)

A szépírás mint hivatás (2023)

Jelenkor
facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Borítótervező Tillai Tamás

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 374 6

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL