Chris Carter

BOSSZÚ

A mű eredeti címe

The Death Watcher

Copyright © Chris Carter, 2024

Hungarian translation © Köves Ágoston

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KÖVES ÁGOSTON

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 091 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlás

Azoknak az olvasóknak ajánlom ezt a regényt, akik az elmúlt tizenöt évben hihetetlen támogatást és szeretetet tanúsítottak irányomban. Abban a kiváltságban van részem, hogy sokatokkal találkozhattam a pályafutásom során, és mindig mélyen megtisztel, milyen nagyszerűek, kedvesek és türelmesek vagytok.

Miattatok csinálom azt, amit. Miattatok vagyok még mindig itt. Szívem mélyéből köszönöm mindannyiótoknak, hogy életben tartotok engem és az álmomat.

Hamarosan találkozunk egy könyvturnén.

Megtörtént események alapján

1. fejezet

Shaun Daniels fokozatosan tért magához. Megremegett a szemhéja, aztán kétségbeesetten zihálni kezdett. A levegőt dohosnak, nehéznek érezte, furcsa szagok terjengtek benne, amelyeket sehogy sem tudott beazonosítani. Lenyelte azt a kevés nyálat, ami a szájában volt, de ettől csak kaparni, égni kezdett a torka, mintha egy tál üvegszilánkkal kevert csiliport döntött volna le. A fájdalomtól összerándult az arca. Pár másodpercig visszatartotta a lélegzetét. A szeme zavarodottan, fókusz nélkül pásztázott jobbra-balra.

Semmi.

Nem látott semmit, csak sötétséget.

– Mi a franc? – motyogta. Az ajka kicserepesedett, a szemhéja túlságosan elnehezült ahhoz, hogy teljesen kinyissa a szemét. Már megint kidőltem egy átpiált éjszaka után?

Nem lett volna meglepő, és a fejfájás, ami belülről karistolta a koponyáját, valóban a másnaposság nehézsúlyú bajnokának tűnt.

Újra magába szívta az állott levegőt, és felnyögött. Megpróbált lenyelni még egy kis nyálat, de ettől csak köhögni kezdett, amitől a fejfájás mellé visszatért az égető érzés a torkában. Shaun egész arca lüktetett a kíntól.

– Istenem! – suttogta ásítva. – Mi a fenét ittam tegnap? Benzint?

Ekkor jött csak rá, hogy a hátán fekszik valami kényelmetlen felületen. Biztos, hogy nem az ágyában.

Hol a fenében vagyok? A konyhapadlón? Jobb, ha felkászálódom. Azt se tudom, mennyi az idő.

De amikor fel akart állni, nem történt semmi.

– Mi a franc?

Újra mozdulni próbált.

Mozdulatlan volt, az égvilágon semmije nem moccant meg, sem a lábujjai, sem a lábfeje, sem a combja, sem a karja, sem a keze, sem az ujjai, sem a nyaka.

– Mi a halál folyik itt?

Ekkor furcsa zajt hallott a jobbjáról. Mintha egy széken fészkelődne valaki.

Shaun rögtön abba az irányba nézett, de nem látott semmit.

– Hahó! Ki az? – Kiáltani akart, de túlságosan kiszáradt a torka, a hangszalagjai túl gyengének bizonyultak. Szinte csak suttogni tudott, de nem adta fel. – Kérem, segítsen! Nem tudok megmozdulni!

Semmi válasz.

– Hahó! Van itt valaki?

Néma csend.

Mi történik?! Álmodom? Miért nem tudok megmozdulni?

Összeszorította a szemét, majd pislogva újra kinyitotta. Nem úgy tűnt, mintha álmodna. Minden változatlan maradt: a sötétség, a hasogató fejfájás, a lángoló torok, az áporodott levegő… Ő pedig még mindig nem tudott megmozdulni. Elöntötte a kétségbeesés.

– Felébredt. Remek!

A színtelen, reszelős férfihang Shaun jobb oldaláról jött.

Minden igyekezetével azon volt, hogy abba az irányba fordítsa a fejét, de az izmai nem engedelmeskedtek. Amennyire csak tudott, jobbra pillantott.

– Ki az? – kérdezte elhaló hangon. – Kérem, tudna nekem segíteni? Fogalmam sincs, mi történt, és nem tudok megmozdulni.

– Igen, tudom – válaszolta nyugodtan a férfi, és megnyomott egy lámpakapcsolót.

Egy ráccsal körbevett égő villogni kezdett közvetlenül Shaun feje felett. Kisvártatva az egész helyiség fényárban úszott, ő pedig úgy érezte, kiég a retinája.

Felnyögött, szinte elakadt a lélegzete.

– Ez rohadt világos!

– Várjon egy percet – utasította a férfi higgadtan –, mindjárt hozzászokik a szeme.

– Mi folyik itt? – tudakolta Shaun kétségbeesetten. – Hol vagyok? Miért nem tudok mozogni? Ki maga?

– A műtőmben van – felelte az idegen. – Az asztalon.

– Műtőasztalon? – pislogott Shaun. Újra be kellett csuknia a szemét az erős fény miatt. – Ez egy kórház? Balesetem volt? – kérdezte elcsukló hangon. – Úristen, mi történt? Nem bénultam le, ugye? Ugye?

A férfi nem válaszolt rögtön, talán gondolkodott, mit mondjon. Végül úgy döntött, visszakérdez:

– Mi az utolsó dolog, amire emlékszik, Mr. Daniels?

A léptek zajából úgy tűnt, a férfi megkerülte az asztalt.

– Ööö… – Gondolkozni próbált, de a fejfájás mintha elbarikádozta volna az emlékeit. – Nem… Nem nagyon emlékszem. És úgy érzem, mindjárt felrobban a fejem.

– Nem kell sietnie. Be lett nyugtatózva. A fejfájás, a kiszáradt torok, a bénultság, a zavaros memória mind-mind teljesen normális.

Megint zaj hallatszott. Mintha fém koccant volna fémhez. Shaun kifújta a levegőt, és újra pislogott. Végre hozzászokott a fényhez annyira, hogy hunyorogva nyitva tarthassa a szemét. Rögtön körbe is nézett, próbálta felmérni a környezetét, de mivel nem tudta elforgatni a fejét, és háton feküdt a műtőasztalon, nem sok mindent látott.

A plafon teljesen fehérre volt meszelve. A falakat szintén fehér csempék borították, és makulátlanul tisztának tűntek. Kezdte érteni az illatokat is: takarítószerek, fertőtlenítők lehettek… Azt a különös szagegyveleget érezte, amely belengte a legtöbb kórházat.

– Ööö… – Lehunyta a szemét, újra emlékezni próbált, de a fejfájás ismét felülkerekedett rajta. – Zavaros a fejem… és pokolian sajog. Nem kaphatnék valami fájdalomcsillapítót?

– Az most nem lenne jó ötlet. A fájdalomcsillapítók nem kompatibilisek a nyugtatóval, amit kapott. Kérem, próbálja kibírni!

Szerinted mit csinálok?, gondolta Shaun, és balra nézett. A Mambo No. 5-ot dúdolgatom magamban? Minden tőlem telhetőt megteszek, haver. Nagy levegőt vett, és átküzdötte magát a fájdalom hullámain, amíg halványan fel nem derengtek az első emlékfoszlányok.

– A memóriám zavaros, mint egy drogosé – kezdte, és ismét pislognia kellett az erős fénytől –, de homályosan emlékszem, hogy… a helyi bárban iszogattam egy kicsit.

– Hol található a bár? Fel tudja idézni a nevét? Vagy azt, hogy hol lakik?

Shaun tétovázott egy kicsit. Az elméje mintha le-lefulladt volna, mint egy régi motor.

– Ööö… Los Angeles déli részén lakom.

A férfi várakozott, de Shaun nem mondott mást.

– Tudna ennél pontosabban fogalmazni? Emlékszik rá, hogy Los Angeles megye déli részén belül merre lakik?

– Aha – vágta rá Shaun egy másodperc után. Lassan kezdett kitisztulni a feje. – Lomitában, az Eshelman Avenue és a Kétszázötvenedik utca sarkánál.

– Nagyon jó, Mr. Daniels! – dicsérte meg a férfi, és most először lépett elég közel az asztalhoz, hogy láthatóvá váljon.

Bár a műtőasztal fölé tornyosult, Shaun még mindig a hátán feküdt, és eléggé elvakította a lámpa, ezért nem tudta megítélni, a másik valójában milyen magas lehet. A haját – ha volt neki – teljesen elfedte egy türkizkék orvosi sapka. Az orrát, a száját és az állát szintén eltakarta egy jellegtelen sebészi maszk. Igazából csak a tekintete látszott: egy sötét szempár egy műtősszemüveg mögött.

– Fel tud idézni bármi mást?

Shaun tovább kutatott az emlékei közt.

– Hát… Azt hiszem, beszélgettem valakivel. De fogalmam sincs, kivel.

– A bárban?

– Azt hiszem, igen.

– Jól van. Emlékszik bármi egyébre?

Shaun próbálkozott, de minden más ködbe veszett.

– Nem, semmire. – Elsírta magát. – Kérem, árulja el, mi történt velem! Mit keresek itt? Miért nem tudok megmozdulni? Miért nem emlékszem szinte semmire?

A férfi ellépett a műtőasztal mellől, így egy pillanatra eltűnt Shaun szeme elől.

– Minden a legnagyobb rendben, Mr. Daniels. Aggodalomra semmi ok. Őszintén szólva az emlékekben amúgy sem lehet mindig megbízni, tudja? Különösen azokban, amelyek egy traumatikus élmény után keletkeznek. Torzulnak, szétesnek, és amikor felidézzük őket, már alig hasonlítanak a valóságra. És itt kezdődnek az igazi gondok. Az emberek szentül hiszik, hogy az emlékeik az események pontos és hiteles lenyomatai, de ez csak a legritkább esetben van így. Az elme kitölti a hézagokat a memóriában. A fontos részleteket, amiket elfelejtett, képzelgésekkel helyettesíti. Érti már, milyen megbízhatatlan a folyamat?

Shaun eddig nem is tudott erről.

– Túl sokan tekintenek az emlékeikre színtiszta tényekként – magyarázott tovább a férfi. – De egyszerűen nem így működnek. Inkább csak a történtekről alkotott benyomások, nem maga a valóság.

– Akkor… – Shaun habozott. Az alsó szemhéjánál felgyűltek a könnyek. – Azt mondja, hogy talán sosem fogok emlékezni rá, mi történt velem?

– Dehogynem. Erről biztosíthatom, Mr. Daniels. Ön betért az említett bárba, és ott iszogatás közben bajba került.

Már megint egy fémes koccanás hallatszott. Valami tompa zaj. Mintha eszközöket helyeznének egy fémtálcára.

– Bajba? – Shaun egyszerre tűnt bizonytalannak és aggodalmasnak. – Hogy érti? Miféle bajba? – Az arcán végigfutott egy könnycsepp.

A férfi visszatért a látóterébe. Ezúttal egy műszeres kocsit gurított maga előtt.

– A bárban beszélgetett valakivel. Az illető pedig veszélyes volt.

– Micsoda? – kérdezte Shaun hunyorogva. Kétségbeesetten próbálta felidézni az eseményeket.

Verekedésbe keveredett? Megkéselték… vagy meglőtték? A bárbeli alak megsebezte a gerincét, ezért nem bír megmozdulni? Erre utalt volna az orvos?

Egyszer csak egy újabb kérdés merült fel benne, ami még jobban foglalkoztatta. Próbált a férfi arcára fókuszálni.

– Nem értem. Maga honnan tudja, hogy akivel a bárban beszélgettem, veszélyes?

A férfi elnevette magát. Pár másodpercig még várt a válasszal, hogy növelje a feszültséget.

– Mert én voltam az.

– Micsoda?

A férfi a tálca felé nyúlt.

– Lenne egy kérdésem számodra… Shaun.

Egyértelműen szándékosan szólította már másképp. A tálról egy kis kalapácsot vett magához, és egy vésőre hasonlító tárgyat, amelynek nem hegyes, hanem vastag, kerek vége volt.

– Szerinted a csontok eltörésére ez a véső is megteszi, vagy válasszak valami nehezebbet… esetleg hegyesebbet?

– Micsoda? – Shaun tekintete a kalapács, a véső és a férfi arca között cikázott.

– Nem szeretném felsérteni a bőrt – magyarázta az idegen. – A csontokat el akarom törni, de nem szeretném, hogy vágások keletkezzenek a bőrön vagy a húsban. A véraláfutásokkal, horzsolásokkal persze nincs bajom – vonta meg a vállát. – Elég nehéz zúzódások nélkül csontot törni, nem igaz?

Shaun szíve kalapált.

– Nem… Nem értem!

– Ó, ne haragudj! – mondta a férfi, és visszatette a kalapácsot meg a vésőt a tálcára. – Hadd magyarázzam el! Tegnap este a bárban beletettem valamit a piádba.

Shaun némán meredt rá, próbálta eldönteni, hogy a férfi viccel-e, vagy sem.

– Negyed tizenkettő körül közölted, hogy ideje indulnod. Felajánlottam, hogy meghívlak még egy körre… búcsúzóul. Tudtam, hogy nem mondasz majd nemet egy újabb whiskyre. Amíg hugyozni mentél, beleejtettem a poharadba.

– Most… viccelsz?

A férfi színpadiasan kitárta a karját, a szobára mutatva.

– Nyilván nem!

Pislogás közben újabb könnycsepp gördült végig Shaun arcán.

– Már jó sokszor csináltam ilyesmit, és állíthatom, hogy tökélyre fejlesztettem a technikámat és az időzítésemet. Végeztünk az italainkkal, és épp kiértünk a bárból, amikor a szer hatni kezdett. Mire elvesztetted az eszméletedet, már az autódnál jártunk. Sehol egy szemtanú. Rém egyszerű volt berakni téged a kocsiba.

– N-nem értem! – Shaunon már egyértelműen eluralkodott a rettegés. – Miért? Miért csinálod ezt?

– A rövid válasz: mert bántani foglak – jelentette ki az elrablója. – Nagyon. – A hangjában nem volt egy csepp játékosság sem.

Shaun újra mozogni próbált, de a teste nem engedelmeskedett.

– És az a remek a jelenlegi állapotodban, hogy bármit is teszek veled… csontodat töröm, kitépem a lábkörmödet, összezúzom az egyik herédet, akármit… nem érzel majd belőle semmit. – Itt szándékosan egy kis szünetet tartott. – Legalábbis most még. De a szer, ami nyaktól lefelé lebénított, nagyjából – az órájára pillantott – egy és egy negyedóra múlva elveszíti a hatását. És a fájdalom is megérkezik majd… Eleinte csak enyhe lesz, amíg az idegrendszered magához nem tér. Valószínűleg először csak sajogni fognak az izmaid. Aztán következnek a görcsök. Utána úgy érzed majd, mintha az ízületeidet kitépték volna, és üvegszilánkokat nyomtak volna a helyükre.

Shaun rémülten meredt a férfira, aki ismét a műtőasztal fölé tornyosult.

– A gyomrodat elönti az epe, és elhányod magad. Nem fogod tudni visszatartani, de valahányszor öklendezel majd, olyan lesz, mintha egy izzó öklöt nyomnának le a nyelőcsöveden. Vér folyik a torkodba, amitől fuldokolni fogsz. Minél jobban magához tér az idegrendszered, annál több fájdalomingert küld majd az agyadba. És minél jobban fáj, annál többet hánysz majd, mert a kín kibírhatatlan lesz, erről kezeskedem. A grandiózus fináléra pedig még tartogatok számodra egy vérfagyasztó meglepetést.

Shaun úgy érezte, mintha a levegő sűrűbbé vált volna a szobában, nehezen tudott lélegezni.

Elrablója újra magához vette a kalapácsot és a vésőt. Az orrát és a száját teljesen eltakarta a maszk, de Shaun így is látta, hogy mosolyog.

– Most már biztosan rájöttél, hogy valójában nem egy kórházban vagy. És én sem vagyok orvos. De jó kezekben vagy. – A férfi a műszeres kocsihoz fordult, és átfutott egy papírlapot. – Oké! Kezdhetjük?

– Kérlek… – könyörgött Shaun. A hangja elcsuklott a zokogástól. – Bármit is tervezel, kérlek, ne csináld! Nincs sok pénzem, de mindenem a tiéd lehet. Kérlek, hagyd abba! Kérlek, engedj szabadon!

– Pszt! – csitította a férfi, és a vésőt Shaun bal combjára helyezte, a kalapácsot pedig magasba emelte. – Szemeket nem becsukni! Figyelmet kérek!

2. fejezet
Harminckét nappal később

Az angyalok városának központi részén, a híres rendőrségi épület negyedik emeletén, a rablási és gyilkossági osztály távolabbi végében helyezkedett el a Los Angeles-i rendőrség extrém erőszakos ügyekkel foglalkozó részlegének irodája. Habár külön egységnek számított, a csapatot csupán két nyomozó alkotta: Robert Hunter, a részleg vezetője és társa, Carlos Garcia. Épp távozni készültek az irodájukból, amikor Barbara Blake kapitány, a gyilkossági osztály vezetője jelent meg az ajtóban.

– Mennek valahová? – kérdezte. Koromfekete haját elegáns kontyba fogta, amit két fém hajtű tartott egyben, fehér selyemblúzát az elegáns, matrózkék ceruzaszoknyájába tűrve hordta, a fekete, fényesre lakkozott cipője orrát egy ezüst minta díszítette.

– Csak kiugrunk ebédért – válaszolta Garcia, és ösztönösen az órájára pillantott. Negyed három volt. – Miért, kapitány? Mi a helyzet? – tudakolta, mert kiszúrta a sárga mappát Blake kapitány kezében. Az extrém erőszakos részlegnek kiosztott nyomozások anyagai általában fekete vagy sötétszürke mappában érkeztek.

– Szeretném, ha vetnének egy pillantást valamire – közölte a nő, azzal bejött az irodába, és becsukta maga után az ajtót.

– Hogyne – mondta Hunter, felállt, és odalépett a főnökéhez. – Mire?

– Egy boncolási jegyzőkönyvre – felelte a kapitány, és mindkettőjüknek átnyújtotta a jegyzőkönyv egy-egy másolatát.

– Melyik ügyhöz kapcsolódik?

– Pillanatnyilag egy közúti balesethez.

Mindkét nyomozó felvonta a szemöldökét.

– Nagyjából negyvenöt perce keresett telefonon dr. Hove – közölte Blake kapitány. – Éppen végzett egy bizonyos Shaun Daniels holttestének megvizsgálásával. A néhai Mr. Daniels negyvenhat éves volt, lomitai lakos. A Lake Hughes Road mentén találtak rá a Sierra Pelona-hegységben. Gázolás áldozatának tűnt.

– Gázolás? – kérdezte Garcia, és kinyitotta a jegyzőkönyvet. Hunter ugyanígy tett.

– Gázolás áldozatának tűnt. Nézzenek rá a jelentésre, és mondják meg, mit gondolnak!

– Hát ha Los Angeles megye vezető halottkémje felhívta a helyi rendőrség rablási és gyilkossági osztályának kapitányát egy gázolásnak tűnő ügy miatt, akkor valami biztosan szúrta a szemét a boncolás során – állapította meg Garcia még azelőtt, hogy beleolvasott volna az iratokba.

A kapitány megadóan emelte fel a karját.

– Mint mondtam, fussák át, és osszák meg a gondolataikat!

Elhúzott egy széket Hunter asztala mellől, és leült.

Garcia szeme elkerekedett.

– Mi? Most rögtön?

Nem kapott választ.

– De hát az ebéd…

Blake kapitány hátradőlt a székben, keresztbe tette a lábát, kezét a térdén nyugtatta, és csak ezután szegezte a tekintetét Garciára.

– …nyilván várhat – fejezte be a mondatát a nyomozó, és az íróasztalának dőlt. A hangjában egy csepp lelkesedés sem csengett.

Hunter már az aktát bújta, amely a Los Angeles-i rendőrség közúti osztályának jelentésével kezdődött.

A holttestre négy napja hajnalban talált rá Marcus Stamford és a fia, Julian. A kedvenc horgászhelyük felé tartottak a Lake Hughes Roadon, amikor öt óra tíz perc körül mindketten megláttak egy tetemet az út mellett, nagyjából száznegyven méterre a templomtól északra. Nem döglött állatnak látszott, ezért Mr. Stamford kiszállt a kocsiból, hogy közelebbről is megnézze. Egy felnőtt férfi holtteste volt. Gázolás áldozatának tűnt. Mr. Stamford tárcsázta a 911-et.

A megyei seriffhivatal emberei értek ki először, majd nem sokkal később William Sharp nyomozó a közlekedésrendészettől.

Hunter lapozott, és a helyszíni fotókat tanulmányozta. Összesen huszonhat készült. Az első nyolcon az egész holttest látszott különböző szögekből. Tizenkettő közeli kép a testen található sérüléseket dokumentálta részletesebben. A jobb csuklónál és sípcsontnál nyílt törés keletkezett, az utóbbi esetében a csont még a fekete farmernadrágot is átszúrta. A bal váll és kulcscsont egyértelműen kiugrott a helyéről, és eltörött. Zúzódások éktelenkedtek az arcon, fejen, karon, lábon és kézen, itt-ott a bőr is felszakadt.

A maradék hat fénykép az utat ábrázolta, főképp a feltűnő féknyomokat az aszfalton. Négy húzódott az úton, mind a négy ugyanannyira jól kivehető volt, ebből, valamint az első és hátsó kerekek nyomai közötti távolságból arra lehetett következtetni, hogy Shaun Danielst szinte biztosan egy négykerék-meghajtású pick-up ütötte el. Az egyik fotón a féknyomokon végzett mérések látszottak: az első kerekek által húzott csíkok másfél méter hosszúak voltak, a hátsók is csak pár centivel rövidebbek.

Sharp nyomozó szerint a test állapota, valamint a féknyomoktól való távolsága is olyan cserbenhagyásos gázolásra vall, amely során az áldozatot egy hetven-nyolcvan kilométer per órával száguldó jármű ütötte el. A nyomok alapján a sofőr a baleset előtt egy másodperc törtrészével fékezett le, valószínűleg csak akkor látta meg a gyalogost, amikor már túl késő volt. Mr. Daniels az ütközéstől a kocsi motorháztetejére repült, a szélvédőnek csapódott, amitől átlósan jobbra és előrezuhant, vissza az útra.

– Először is – kezdte Garcia, ide-oda lapozva a papírok között –, mit keresett az áldozat ott fent, a hegyekben ilyen kora hajnalban?

– Horgászni ment? – találgatott Blake kapitány. – Esetleg túrázni?

– Elsőre azt hinné az ember – hagyta rá Garcia. – De semmilyen felszerelést nem találtak a közelében sem a leirat, sem a képek alapján. Se hátizsákot, se táskát, se bőröndöt, se horgászbotot… semmit. – Megvonta a vállát. – Az igaz, hogy jó pár horgászhely található a környéken. De még ha túrázni, horgászni vagy ne adj’ isten piknikezni indult is a vaksötétben, miért pont a hegygerinc közelében próbált átkelni az úton? Az ideális piknikező- vagy horgászhelyek mind messze vannak a Lake Hughes Roadtól.

– Jó kérdés – mondta a kapitány.

– A kombija egy földúton parkolt, nem messze onnan, ahol a holttestet felfedezték – vetette közbe Hunter. – Nem írnak arról, hogy piknikkosarat, hátizsákot vagy horgászbotot találtak volna benne.

– A telefonja meglett? – tudakolta Garcia.

– Sehol nem említik, szóval valószínűleg nem – jelentette ki Hunter kis keresgélés után.

– Mi történhetett? – kérdezte Garcia. – Az emberünk a hegyekben kocsikázott, leparkolt, sétálni indult, és kisvártatva bumm, elütötte egy autó, ami elhajtott a tett helyszínéről?

– Öngyilkosság? – vetette fel Blake kapitány minden meggyőződés nélkül.

– Nem – vágta rá Garcia, és Hunter is a fejét rázta. – Daniels Lomitában élt, kapitány. Ha kocsi elé tervezett volna lépni, mégis miért vezetett volna el egy messzi, kis forgalmú hegyi útig, ha az otthona közelében ott a nyüzsgő autópálya? Nem öngyilkosság történt, vagy legalábbis nem előre eltervezett öngyilkosság, az biztos.

Blake kapitány bólintott.

– Csak szerettem volna minél több lehetőséget körbejárni…

– …mielőtt gyilkosságról beszélnénk – fejezte be a mondatot Hunter.

– Kérem, olvassanak tovább!

A két nyomozó tanulmányozni kezdte a boncolási jegyzőkönyvet. Dr. Hove megerősítette benne, hogy Mr. Daniels legtöbb sérülése keletkezhetett egy nagy sebességű gázolás esetén, különösen a nyílt törések a jobb csuklón és lábszáron.

Hunter félbehagyta a szöveg tanulmányozását, és visszatért az egész alakos fotókhoz. Az egyiket távolról készítették, a test és mind a négy féknyom látható volt rajta. Valami a képen elgondolkodtatta, de a töprengését félbeszakította a társa, aki rögtön az utolsó oldalra lapozott, hogy megtudja a halál okát.

– Micsoda? Biztos ez?

– A halál oka? – kérdezte a nő.

Garcia bólintott.

– Dr. Hove teljesen biztos benne – jelentette ki Blake kapitány.

Gyorsan Hunter is megnézte az utolsó oldalt.

– Hipotermia?! – Kétkedve ejtette ki a szót. – Azt állítja, hogy ez az ember halálra fagyott?

– Nem én állítom, hanem a jelentés.

– Kaliforniában? – hitetlenkedett Garcia. – Júniusban? Huszonöt fok van odakinn!

Blake kapitány látta, hogy Hunter szeme felcsillan. A férfi a társára nézett.

Garcia is jól ismerte ezt az arckifejezést. Vállrándítva válaszolt a kimondatlan kérdésre.

– Te is tudod, hogy bolondulok a rejtélyekért.

A kapitány szó nélkül felállt, és távozott az extrém erőszakos részleg irodájából.

Nem kérte vissza a jelentéseket.

3. fejezet

Másodpercekkel azután, hogy Blake kapitány elhagyta az irodát, Hunter felhívta Los Angeles megye első számú boncmesterét, dr. Carolyn Hove-ot. A törvényszéki orvos éppen egy újabb vizsgálat előtt állt, de biztosította őket, hogy egy órával később ráér, így ebéd után Hunter és Garcia ellátogatott a North Mission Roadon álló halottkémi hivatalba.

Miután felsétáltak a régi kórházból kialakított halottasház díszes lépcsőin, az előtérbe értek, és a recepcióhoz léptek. Az ott ülő hölgy, egy kedves arcú, ötvenes évei közepén járó afroamerikai nő szívélyes, jól begyakorolt mosollyal üdvözölte őket.

– Jó napot, nyomozó urak!

– Jó napot, Sandra! – köszöntötte a két férfi kórusban, és mindketten visszamosolyogtak rá. Sandra már több mint tizenhárom éve dolgozott itt.

– Hogy van? – érdeklődött Hunter.

– Megvagyok, köszönöm.

Hunter tudta, hogy a nő nem kérdez majd vissza. Az itt dolgozó recepciósok soha nem érdeklődtek afelől, hogyan érzik magukat a hullaházba érkezők.

– Dr. Hove-hoz jöttek? – kérdezte Sandra a számítógépe képernyőjére pillantva.

– Így van – erősítette meg Hunter, és a karórájára pillantott. – Azt ígérte, hogy mostanában tud fogadni minket.

– Tökéletesen időzítettek – mosolygott a recepciós. – Épp öt perce végzett a boncolással. Értesítem, hogy megérkeztek.

A nyomozók várakoztak, mialatt Sandra lefolytatott egy tíz másodperces telefont.

– Dr. Hove a négyes boncteremben várja önöket – intett a nő a jobbra eső lengőajtó irányába.

Hunter és Garcia megköszönték a segítséget, bementek az ajtón, és végigsétáltak a hosszú, fehér, patyolattiszta folyosón. Jobbra fordultak, a rövidebb átjárón két üres hordágy állt baloldalt a fal mentén.

Hunter úgy tett, mintha megvakarná az orrát, de valójában befogta. Az itteni szagokat mindig kellemetlennek találta. Mintha alattomosan rejtőzött volna bennük valami komoly hatalommal bíró erő. Régen, sok-sok évvel ezelőtt nem zavarta, de minél többször látogatott ide, annál jobban feltűnt neki, és minél inkább érezte, annál jobban zavarta őt a szag, mert a halál jutott eszébe róla.

A hordágyak után újra jobbra kanyarodva a négyes boncterem kétszárnyú ajtajához értek. A helyiség kellemetlenül hűvös volt, és jóval kisebb, mint az egyes, kettes és hármas terem. Egyetlen rozsdamentesacél asztal állt benne, az egyik végében hosszú pult húzódott a déli fal mentén. A plafonról egy méretes műtőlámpa lógott az asztal fölé, amely fénnyel árasztotta el az egész szobát. A nyugati falban halotthűtők rekeszei sorakoztak, amelyek óriási irattároló fiókokra hasonlítottak. Érdekes módon a folyosón jobban érződött a halál szaga, mint a boncteremben.

A magas és karcsú dr. Hove az üres asztal túloldalán állt. Fehér köpenyt viselt, gesztenyebarna haját egyszerű kontyba fogva hordta, és feltűnően zöld volt a szeme.

– Robert, Carlos! – üdvözölte őket biccentve. – Jól gondolom, hogy a miatt az ügy miatt vagytok itt, amit ma reggel küldtem Barbarának? A férfi áldozat miatt, akire a Sierra Pelona-hegységben találtak rá?

– Tudtad előre, hogy Blake kapitány hozzánk fordul majd, igaz, doki? – kérdezte Garcia vigyorogva.

Dr. Hove felvonta a szemöldökét.

– Bevallom, a dolog nem kifejezetten tartozik az extrém erőszakos bűntények közé, de eléggé különös ügy, ti pedig szeretitek az ilyesmit… Egyszóval igen, szinte biztos voltam benne, hogy Barbara titeket keres majd meg vele.

– Hát a halál oka mindenképpen különös – hagyta rá Garcia, ahogy az asztalhoz léptek.

– Igen, és egy-két további apró részlet sem stimmel.

– Tényleg? Mi mást találtál? – tudakolta Hunter.

– Gyertek – a halottkém a rekeszek felé biccentett –, megmutatom!

A két nyomozó követte dr. Hove-ot, aki kinyitotta a 3C jelzéssel ellátott ajtócskát a nyugati falon, majd kihúzta a fiókot. Egy holttest feküdt benne fehér hullazsákban. A nő tetőtől talpig lehúzta a cipzárat, ezzel felfedve az egész testet. Shaun Daniels átlagos magasságú férfi volt, de kissé sovány.

A sebek az arcán közvetlen közelről még felkavaróbban hatottak, mint a fényképeken. A bal szemgödör pereme nem volt egy vonalban a jobbal, kissé mélyebbre került, és egyértelműen eltörött. Az orr helyén csak egy lapos, alaktalan húsdarab maradt, nyilván szintén eltört. Habár a holttestre napokkal korábban bukkantak rá, az arc, a kezek és a lábfejek még mindig fel voltak puffadva. A bőr porózusnak tűnt, de falfehérség helyett szokatlan lila árnyalatot öltött, amitől nehezebbé vált észrevenni a testet beborító rengeteg zúzódást.

– Nem is nekem kellett volna kivizsgálnom ezt az esetet – magyarázta dr. Hove. – Amikor a halál oka látszólag egyértelmű, például gázolás, fejlövés vagy öngyilkosság, a Kaliforniai Egyetem patológiai tanszékének adjuk tovább a holttesteket. Gyakran a hallgatók asztalaira kerülnek, de ez egy adminisztrációs hiba miatt itt kötött ki. Nekem megbeszélésem lett volna reggel, de lemondták, én pedig akkor már elvégeztem pár boncolást délelőtt, hogy besegítsek a sok felgyülemlett munkával. Ez volt a második – intett fejével a hulla irányába.

Dr. Hove elhallgatott, hagyta, hogy a két nyomozó tanulmányozhassa a testet. Először Hunternek tűnt fel valami furcsa. Felvonta a szemöldökét.

– A bal lábáról hiányzik négy köröm – állapította meg.

A halottkém elmosolyodott, és bólintott.

– Jó a szemed, Robert. Ez volt az egyik arra utaló jel, hogy valami nem stimmel ezzel a gázolással.

– Mi a franc? – motyogta Garcia. Eddig az arcon keletkezett sebeket vizsgálta, de most már ő is a lábakra fókuszált.

Hunter az irodában átnézett fényképekre gondolt, és eszébe jutott még valami.

– Cipő volt rajta – jelentette ki. – Doki, a fotókon, amiket küldtél, cipőt viselt.

A nő némán bólintott.

– Megvannak még?

– Igen, a raktárhelyiségben. De a körmei nem voltak bennük, ha ez a kérdés.

– Robert, ez nem lehet a gázolás következménye – rázta a fejét Garcia.

– Tudom. Azért kérdeztem, mert cipőben, hiányzó lábkörmökkel egyszerűen nem gyalogolhatott. Túlságosan fájt volna neki.

– Nem is gyalogolt – erősítette meg a halottkém. – Már azelőtt meghalt, hogy oda került volna, ahol rátaláltak.

– Mennyivel korábban? – kérdezte Hunter, és megvakarta az állát. – Mikor állt be a halál?

Dr. Hove megnézte a jegyzeteit.

– A jelentés szerint június tizenhatodikán, vasárnap, hajnali öt óra tíz perc körül találtak rá az út mentén. Négy nappal ezelőtt.

– Így van.

– Nos, legalább hat-nyolc, legfeljebb tizennyolc órával azelőtt halt meg.

– Tehát szombat délután vagy este, nem pedig vasárnap reggel? – kérdezte Garcia.

– Igen.

Kis időre néma csend borult a szobára, amíg a két férfi megemésztette a hallottakat.

– De a Los Angeles-i rendőrség közlekedésrendészete – kezdte Garcia – és a te boncolási jegyzőkönyved szerint is gázolásra vallanak a sérülései.

– Valóban.

– Oké, de képtelenség, hogy valamikor szombat este elütötték, és vasárnap reggel öt óra tíz percig senki nem vette észre a hullát az út szélén. A Lake Hughes Road nem a legforgalmasabb út, de nem is kong az ürességtől. Ez köti össze Santa Claritát és Lancastert a Sierra Pelona-hegységen keresztül. Éjszakára és a korai órákra talán elhal a forgalom, de néhány percenként így is akad egy-két kocsi.

– Mint mondtam, a nyílt törések, a koponyát ért sérülések, a horzsolások, a szétszakadt ruhák mind-mind annak a jelei, hogy nagy sebességgel elütötte őt egy autó, de…

– De az is lehet, hogy a balesetet megrendezték, hogy ezzel elleplezzenek egy eleve roncsolt testet – fejezte be a mondatot Hunter. – Úgy értem, nem is történt baleset. A tettes simán hagyhatott féknyomokat az aszfalton a kocsijával, aztán egyszerűen ledobta a holttestet az út szélére.

– Így igaz – értett egyet dr. Hove. – Pusztán a körülmények alapján következtettünk cserbenhagyásos gázolásra… A testre a kocsiúton bukkantak rá, a helyszínen hirtelen fékezésre utaló nyomokat találtak. Az áldozat és a féknyomok közti távolság összhangban volt a narratívával, miszerint a gyalogost egy nyolcvannal száguldó jármű ütötte el…

– De azt könnyedén ki is lehet számolni – vetette közbe Garcia.

– Ez is igaz – hagyta rá a halottkém. – A helyszínen semmi sem utalt idegenkezűségre, így érthető módon mindenki arra jutott, hogy a holttest azért fekszik az út mentén, mert véletlenül elgázolták.

Hunter gondolatai ismét az elhunyt lábára terelődtek.

– Azt mondtad, hogy a lábkörmök hiánya az egyik jele annak, hogy valami nem stimmel. Mi más utal erre? A bőr színe?

– Igen, az is. Ez a sötétlila árnyalat több okból is létrejöhet, ezek egyike a test kihűlése. Az arc, a kezek és a lábfejek feldagadtak, azonban nem csonttörés következtében, ami szintén különös. De a legfontosabb nyom maga a két nyílt törés.

A két nyomozó hosszú másodpercekig tanulmányozta a nyílt töréseket.

– Nincsenek véraláfutások – döbbent rá Hunter.

– Bingó! – vágta rá dr. Hove. – Nincsenek zúzódások… Nincsenek vérömlenyek a sebek közvetlen környezetében, pedig ilyen súlyos sérüléstől természetesen ott is elpattannak az erek. Ha a vérkeringése normális lett volna a nyílt törések idején, olyan véraláfutások keletkeztek volna a sebek körül, mint például a lábujjkörmei helyén.

– Tehát még élt, amikor elveszítette a lábkörmeit, de már nem, amikor eltört a csuklója és lába? – kérdezte Garcia.

– Ezt mutatja a halottszemle, igen – erősítette meg a nő. – Amiből az következik, hogy a tettes nem csupán féknyomokat húzott az aszfaltra, és az út mentén hagyta a hullát, amint azt Robert felvetette.

– Hanem valóban át is gázolt rajta – javította ki magát Hunter –, amitől létrejöttek a nyílt törések, de addigra az áldozat már jó ideje halott volt.

– Ezért pedig nem keletkeztek véraláfutások – bólintott a halottkém. – De ez még nem minden! Három bordája, összesen hat ujja, mindkét kézen három-három, és a bal szemgödrének alsó része is eltörött. És ez még mind akkor történt, amikor életben volt.

Hunter még egyszer megvizsgálta a holttest lábát, majd áttért a kezére. A legtöbb köröm repedezett volt vagy eltörött. A lilás színű bőr ellenére nem találta fagyási sérülések nyomait sem a kéz-, sem a lábujjakon, de azt is tudta, hogy azok nem előfeltételei a halálos kihűlésnek, ami nem csak dermesztő idő esetén fordulhat elő. Például úgy, hogy az ember megázik, leizzad, hideg vízbe esik, vagy nincs elég hőszigetelő réteg, azaz ruha rajta, vagy a fentiek kombinációja miatt. Shaun Daniels soványabb alkata szintén felgyorsíthatta a folyamatot. Összességében valóban akadt pár hipotermiára utaló nyom, de Hunter tudta, hogy dr. Hove-nak sokkal egyértelműbb bizonyítékokat kellett felfedeznie ahhoz, hogy igazolni tudja az elméletét.

– Szóval mi alapján döntöttél úgy, hogy kihűlés okozta a halálát, doki?

– Jó kérdés, Robert. Azon a ponton még bonyolultabbá váltak a dolgok.

– Miért? – tudakolta Garcia.

– Nos, a halál okának megállapításakor mindig nehéz beazonosítani a hipotermiát. Az esetek nagy részében leginkább a körülményekből fakadóan következtethetünk erre. Az áldozatra hóban fekve találtak rá, vagy fagyos vízben, és a többi. Éppen a bizonyítékok hiánya miatt kezdtem el másfajta magyarázat után kutatni. A bőr ellilulása az arc, a kezek és a lábak feldagadásával együtt tényleg történhet kihűlés következtében, de okozhatja…

– Mérgezés is – vágta rá Hunter.

– Pontosan! – értett egyet a halottkém, ujjával a nyomozóra mutatva. – Ami sokkal valószínűbb haláloknak hangzik, elvégre Kaliforniában vagyunk, ráadásul nyár elején.

– A mérgezés hihetőbb – vetette közbe Garcia.

– Én is erre utaló nyomokat kerestem, amikor több fekete foltra lettem figyelmes a gyomornyálkahártyán.

– Wischnewski-foltokra? – kérdezte Hunter.

– Így van.

Garcia felnevetett.

– Meg sem lepődöm, hogy tudod, hogyan hívják a fekete foltokat az ember gyomornyálkahártyáján, attól viszont elszáll az agyam, hogy még a szó kiejtését is ismered.

– Sokat olvasok – vonta meg a vállát Hunter.

– Tipikus! – tárta szét a karját Garcia.

– Ha diagnózis felállításáról van szó, a Wischnewski-foltok a hipotermia legfontosabb és legmegbízhatóbb jelei közé tartoznak – magyarázta dr. Hove. – Nagyon meglepődtem, és a halálos kihűlés további nyomait kezdtem keresni a testen: vérzéseket a szinoviális membránban, az ízületi folyadék elszíneződését a térdben, és egyéb jeleket.

– És mindegyikre találtál példát? – kérdezte Hunter.

– Mindegyikre – bólintott a nő határozottan, és a holttest felé intett. – A szíve mondta fel a szolgálatot, de biztos vagyok benne, hogy ez is a kihűlés miatt történt. – Lehúzta a gumikesztyűit, és a szemetesbe hajította. – Tehát igen, bármekkora őrültségnek is hangzik, ez az ember halálra fagyott Los Angelesben… június közepén.

4. fejezet

Odakint tizennyolc fok volt, és magasan állt a nap a ragyogóan kék, felhőtlen égen. Már két hete nem esett az eső Los Angelesben, így a tévében, rádióban és az interneten is hirdetések tömkelege figyelmeztette az embereket a gondtalanságból eredő erdőtüzek veszélyeire, amelyek sajnos szinte minden évben felütötték a fejüket errefelé a nyári hónapokban, rengeteg pusztítást, veszteséget és halált okozva.

Ahogy a két nyomozó kilépett az épületből, mindketten feltették a napszemüvegüket. Garciáé szögletes volt, Hunteré pilótastílusú.

Garcia végigmérte a társát.

– Úgy nézel ki, mint egy FBI-ügynök.

– Tényleg? – vigyorodott el Hunter. Tekintete végigszaladt a szerelésén. – Az ezeréves póló, a kopott farmer vagy a motoroscsizma miatt? – kérdezte, majd válaszra sem várva lejjebb húzta a napszemüvegét, és mutatóujját a jobb szemére szegezte. – Nézz a szemembe! – parancsolta elmélyített hangon.

– Ez meg mi a fene volt? – kérdezte Garcia. A hangjából eltűnt minden játékosság.

– Az FBI-ügynöki hangom.

– Most… komolyan?

– Ja. Egy régi filmben mondják ezt.

Garciának leesett az álla.

– Ugye csak szórakozol velem? Ez A bolygó neve: Halálból van, Robert. Az égvilágon semmi köze az FBI-hoz. És a parancsnok a középső ujjával mutat a szemére, nem a mutatóujjával, tehát bemutat a katonának. Így ni! – Azzal a középső ujjával kicsit lehúzta a jobb szemhéját. – Nézz a szemembe!

– Biztos, hogy A bolygó neve: Halálból van? – húzta el a száját Hunter.

– Igen, teljesen biztos. Ugye tudod, hogy reménytelen eset vagy?

– Nem nagyon nézek filmeket.

– Ne is mondd!

Közben elértek Garcia kocsijához, aki ki is nyitotta az ajtót, és beült a kormány mögé.

– Be kell vallanom, percről percre egyre furcsább ez az egész.

A társa az anyósülésen foglalt helyet, de nem szólalt meg. A gondolataiba merült.

– Pillanatnyilag azt feltételezzük, hogy van egy áldozatunk, aki valahol máshol halt meg, talán meggyilkolták, de valaki, talán a tettes vagy a tettesek felvitték a hegyekbe, hogy gázolásnak tűnjön a dolog.

– Nagyjából ez az ábra, igen.

Garcia elnevette magát, és hátradőlt.

– Tele vagyok kérdésekkel.

– Oké, rendben. Mi az első kérdés, ami eszedbe jut? Gondolkodás nélkül.

A nyomozó szeme összeszűkült a napszemüveg mögött.

– Ne gondolkozz, csak tedd fel a kérdést! – biztatta Hunter. – Legelőször mire lennél kíváncsi? De nehogy azt mondd, hogy: „Miért ölték meg?” Azt most hagyjuk!

– Hát jó – vonta meg a vállát a társa. – Mi a francért kínozták meg?

Hunter bólintott, elismerve, hogy ez egy jó kezdőpont.

– Mert ez történt, mielőtt meghalt. Megkínozták, Robert. Nem tudjuk, milyen hosszan, de egyértelműen megkínozták. Kitépték a lábkörmeit. Egyesével. Eltörték hat ujját, három bordáját meg a szemgödre peremét, aztán a fagyasztóba dugták, és ő ekkor még mindig életben volt… Mert nincs más észszerű magyarázat arra, hogyan fagyott volna halálra Los Angelesben június közepén. És feltűnt, hogy a csuklóján nem találni horzsolásokat?

– Sem a csuklóján, sem a bokájánál – bólintott Hunter.

– Így van. Nem úgy tűnik, hogy meg lett volna kötözve. A körmei mind töredezettek és berepedtek, az ujjbegyei pedig cafatokra lettek dörzsölve. Egyértelműen próbálta kikaparni magát valahonnan, valószínűleg a hűtőből, ahová bezárták. Hogyan kínzol meg valakit anélkül, hogy megkötöznéd?

– Egyszerű. Leszedálod.

Garcia dobolni kezdett az kormányon az ujjaival.

– Miféle kínzás az, ahol az áldozatot először elkábítják?

– Kifejezetten borzalmas fajta. Gondolj csak bele! Szerencsétlen eleinte semmit sem érez. Talán magánál van, és látja, ahogy a tettes bántja őt, kitépi a lábkörmeit, eltöri az ujjait, és a többi… és ez mind nem fáj, de aztán elmúlik az érzéstelenítés, és megjelenik a fájdalom lassan, fokozatosan, és egyre jobban ég mindene, a lába, a keze, a karja, a combja, az arca, a feje, a törzse, egyre erősebben és erősebben. Az elkövető haladhat fokozatosan, egyetlen sebet ejtve alkalmanként, vagy roncsolhatja az egész testet egyszerre. Szörnyű módszer ez.

– Rohadtul beteg az egész! – ingatta a fejét Garcia. – És ezzel vissza is térhetünk a kérdésemhez. Miért kínozták meg ennyire?

Hunter a homlokára tolta a napszemüvegét.

– Sorolom a tipikus indítékokat: információszerzés, az áldozat kényszerítése valamire – számolta az ujjain –, bosszú, büntetés, pénz. Vagy csak puszta szadizmus, a gyilkos kegyetlen vágyainak kielégítése. Vannak, akik élvezik az ilyesmit.

– Mondj újat! De azok, akik élvezik, sosem állnak meg egyetlen áldozatnál, nem igaz? Végül mind sorozatgyilkossá válnak, mert képtelenek uralkodni magukon. Akárhányszor ölnek, sosem elégíti ki őket teljesen.

Hunter csendben maradt.

– De itt nincs okom feltételezni, hogy ezzel állunk szemben. A dolog egyszerűen nem érződik egy sorozatgyilkos művének. Vagy te másképp gondolod?

– Nem, tényleg nem.

– De az összes többi felsorolt lehetőség valós lehet – tűnődött Garcia. – Igazából fogalmunk sincs, ki volt Shaun Daniels. Lehetett drogdíler, uzsorás, tolvaj, vállalkozó… bármi. – Megvonta a vállát. – Vagy talán rossz embernek maradt az adósa, lefeküdhetett egy veszélyes alak feleségével, beköphetett valakit… Te is tudod, milyen könnyen megkínozhatják és kinyírhatják az embert ilyenek miatt, pláne Los Angelesben.

– A kutatócsoport minden lehetséges információt kiderít Danielsről. Estig vagy legkésőbb holnap reggelig lesz róla anyagunk, amiben benne lesz minden, beleértve a tranzakcióinak és a telefonhívásainak jegyzékét is.

– Van egy másik kérdésem. A dosszié elolvasása óta nem hagy nyugodni.

Hunter pár másodpercig fürkészte Garcia arcát, aztán kimondta:

– Hogyhogy a hegyekben bukkantak rá a kocsijára?

– Pontosan! – mutatott rá Garcia. – Ő biztosan nem vezetett fel oda. Ez persze nem lenne egyértelműen kizárható, ha agyonlőtték, péppé verték vagy tényleg elgázolták volna…

– …de az áldozat halálát hipotermia okozta – fejezte be Hunter a mondatot az ajtónak támaszkodva.

– Ez pedig sehogy sem illik a képbe. Órákkal azelőtt fagyott halálra, hogy rátaláltak volna, amiből az következik, hogy mindez nem a Sierra Pelona-hegységben történt. Az emberünk nem kocsikázott oda valami randi, drogügylet vagy egyéb program kedvéért, ami aztán félresikerült. Nem is ütöttek rajta a hegyekben. És az is holtbiztos, hogy nem attól hűlt ki ennyire, hogy a Lake Hughes Road környékén sétafikált.

– De a kocsija mégis arrafelé parkolt.

– Tehát valaki más hajtott oda vele. Valószínűleg a gyilkos vagy a gyilkosok, de ha nem, akkor is szívesen váltanék pár szót a sofőrrel.

Hunter bólintott, és újra feltette a napszemüvegét.

– Hát igen, én is.

5. fejezet

A következtetés egyszerű volt, és logikus: Shaun Daniels nem vezethetett fel a Sierra Pelona-hegységbe, és nem parkolhatott le a kocsijával egy földúton, mert addigra már nem élt, tehát valaki más tette. Az illető pedig könnyedén hagyhatott nyomokat maga után az ülésen, a kormányon, a szőnyegen, a kilincsen, a sebváltón… valahol. Csak meg kellett találni.

Hunter még a megyei halottkémi hivatal épülete mellől felhívta Sharp nyomozót a Los Angeles-i rendőrség közlekedésrendészetéről, aki tájékoztatta, hogy Shaun Daniels kocsiját a San Fernando-völgyi rendőrség garázsába vontatták, és ott tárolják. A gondot csak az jelentette, hogy mivel Sharp nyomozó nem gyanakodott idegenkezűségre, amikor négy napja felmérte a „baleset” helyszínét, a járművet nem kezelték bizonyítékként vagy annak potenciális lelőhelyeként. A vontató sofőrje és a rendőrök nagy valószínűséggel összefogdosták, és Hunterék ezt már sehogy sem csinálhatták vissza, csak remélhették a legjobbakat, de hiába.

Nagyjából egy óra alatt értek a Hollywood Hills negyed túloldalára, majd a San Fernando-völgybe. A garázs főkapujánál szót váltottak egy rendőrrel, aki átnyújtotta nekik a kocsikulcsot, amit az elhunyt zsebében találtak a „baleset” helyszínén, és útba igazította őket.

– Ott is van – jelezte Hunter egy fehér VX70-es Volvóra pillantva, ami egy Volkswagen Golf mellett parkolt.

– Az lesz az – erősítette meg a társa, miután leellenőrizte a rendszámot.

Gumikesztyűt húztak, megközelítették a kocsit, és bekukucskáltak a vezetőülés melletti ablakon.

– Azt a rohadt! – kiáltott fel Garcia. Arcáról sütött az értetlenség. – Hány éves volt a pali?! Hat?

– Basszus!

A Volvóban mintha bomba robbant volna. Egy bomba, amibe robbanószer helyett szemetet raktak. Mindent beterített a kosz, az ülések, a padló, a műszerfal, a sebváltó, még az ajtók oldalsó rekeszei is tömve voltak hulladékkal. Energiaitalok és üdítők dobozai, csomagolások maradványai, műanyag flakonok, papírpoharak, üres cigarettásdobozok… Óriási rendetlenség uralkodott.

– Nem hiszem, hogy ezt az autót valaha kitakarították – fintorgott Garcia megkerülve a járművet, hogy a hátsó ablakokon is benézzen.

– Igazad lehet.

A hátsó ülések lehajtva feküdtek, hogy nagyobb legyen a raktér, amit többek között egy létra, PVC- és műanyag csövek, szigetelőszalag-gurigák, konnektorok, kábelek, vödrök és egy szerszámosláda töltött meg.

– Vízvezeték-szerelőként dolgozott? – kérdezte Garcia. – Sok cucc erre utal… A szerszámok és egyebek.

– Talán – bólintott Hunter.

– De mégis miért kínoznának meg egy vízvezeték-szerelőt ilyen brutálisan? Rosszul kötötte be a csöveket?

– Ez az egymillió dolláros kérdés.

– Mint már mondtam, ez az ügy percről percre egyre furcsább – sóhajtott fel Garcia, és kiegyenesedett. – Telefonáljunk a helyszínelőknek, és mondjuk meg nekik, hogy felesleges idejönniük? – vetette fel rövid töprengés után. – Képtelenség lenne kielemezni ezt a sok szirszart. Hetekbe telne, és biztosan csak az idejüket pocsékolnánk. A város minden gyorskajáldájából van itt valami szemét.

Hunter még odafelé menet felhívta dr. Susan Slatert, Kalifornia egyik legjobb vezető helyszínelőjét, aki csapatával már számtalan alkalommal működött együtt az extrém erőszakos részleggel. A nyomozó röviden felvázolta a helyzetet, majd megkérte dr. Slatert, hogy küldje ki néhány ügynökét a San Fernando-völgybe, hogy megvizsgálják Shaun Daniels kocsiját. A nő közölte, hogy reggelig nincsen szabad embere, de másnap ebédidőig sort kerítenek a dologra.

– Igazad van – hagyta rá Hunter. – A sok szeméttel nem jutnánk semmire. De akkor is szükségünk van a segítségükre. – Ő is megkerülte a kocsit. – Elég, ha a kormányt, a kilincseket kívülről és belülről, a sebváltót, a csomagtartó fogantyúját, a középkonzol gombjait, a rádióét, a légkondiét meg ilyesmikét szemügyre veszik. Ki tudja? Kis szerencsével találhatnak valamit. – Azzal megnyomta a kocsikulcsot, hogy kinyissa az ajtókat.

Garcia tett egy lépést hátra.

– Bátor vagy! Olyan lehet a kocsi padlója, mint egy dél-amerikai dzsungel talaja. Az emberiség által még nem ismert rovarfajok keltetője… Kardfogú szúnyogok lakják, vagy mit tudom én.

– Eszem ágában sincs beülni.

Hunter kitárta az anyósülés melletti ajtót. Egy kupac szemét azonnal kihullott.

Garcia is odament, de rögtön befogta az orrát.

– Jézusom! Azt hiszem, a hőségtől megfőtt az öt évvel ezelőtti ételmaradékok egy része. Mintha a hányás és a cigaretták szaga keveredne.

Hunter bal kézzel szintén befogta az orrát, jobbal pedig kinyitotta a kesztyűtartót, ahol még egy kis szemetet, egy csavarhúzókészletet és a jármű kezelési útmutatóját találta. A hulladék egy részét félretolta, közben meg-megállt, tanulmányozta a kupac tartalmát.

– Valami konkrét dolgot keresel?

– Bármilyen drogozáshoz kapcsolható tárgyat. Kormos alufóliát, tűt, üvegpipát, félbevágott flakont, ilyesmit. – Az ülésen felhalmozódott halomban kezdett kotorászni, aztán áttért a padlóra.

Dr. Hove nem találta tűszúrások nyomait az elhunyt karján, de a legtöbb függő értett azok elrejtéséhez. A különböző testtájaikon lévő ereket használták, amikor belőtték magukat – a holttesten lévő rengeteg horzsolás pedig könnyen elrejthetett néhány apró szúrást.

Hunter semmi arra utalót nem fedezett fel, hogy Shaun Daniels drogos lett volna. Még egy régi gyógyszeres fiolát sem. Megnézte a műszerfal közepén lévő kis rekeszt: egy doboz cigaretta hevert két bontatlan csomag rágógumi és egy kulcscsomó társaságában.

Magához vette a kulcsokat.

Garcia a válla felett figyelte.

– Lakáskulcs?

– Gondolom.

– Az aktában benne van a címe, az meg itt van az autómban.

Hunter bólintott, és az órájára pillantott. 17:38.

– Reméljük, a háza, a kocsijával ellentétben, nem katasztrófa sújtotta övezet.