Nádudvarváry Fekete Emma

Ártatlan bűnösök

Három kisregény

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-47-7

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

ELSŐ RÉSZ

AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK

Első fejezet

Ma bejelentem az esküvőmet. Ma bejelentem az esküvőmet?

A délelőtti nap táncoló porszemekből font tejutat a leeresztett redőny, és a tükör között. A fehér házioltár, és a sötét bútorok félhomályban maradtak. Élesen kirajzolódott viszont a tükörbe néző fiatal lány alakja.

Donatella – vagy inkább Dorothy – kicst furcsán érezte magát gyerekkori szobájában. Fekete csipkekendőjét rendezgette, néhány fekete hajfürtjét – mintha véletlenül bukna ki – kihuzigálta a kendő alól. Megperdült maga körül. Hátulról is megnézte magát, végisímitott egyszerű, sötét ruháján.

Ahogy a nagykönyvben áll – mondta magában elégedetten.

Igen, New Yorkban a huszonhármas számú Színiakadémián – ahol idén fog végezni – pont ilyennek képzelik a templomba készülő falusi szűzet. No hiszen, szűz! Talán ezt az egyébként nagyon konzervatív szülei sem hiszik. Habár ki tudja.

Eszébe jutottak Joe forró csókjai, bőrén érezte simogatását. Nem volt náluk szebb pár a 23.-as számú Színiakadémián. Igaz, hogy nem a Broadway, de erre a szépségre, erre a kapcsolatra sikert és karriert lehet alapozni. A sajtó mindig együtt emlegette őket, szerződéses ajánlatot is mindig együtt kaptak.

Lőtt magáról egy szelfit, és kirakta az oldalára. Természetesen rögtön özönlöttek a lájkok. Rögtön jött egy üzenet Joe-tól:

Dögös vagy, de miért nem nekem küldesz először?

Basszus, majdnem elfelejtette. De pótolta a hiányt. Félórája még egy igen erotikus képet küldött neki. Azt hitte, ezzel el lesz egy darabig.

Donatella Fiori – azaz Dorothy Flower – kicsit zaklatott volt. Mélyen belenézett a tükörbe, és beszélt saját tükörképéhez.

– Vajon csak a hírnév és a karrier miatt? Vajon csak ezért? – kérdezte önmagától, és egy kicsit a távollevő fiútól is, ettől a barna bőrű, szőke, magas, markáns arcú, tipikus amerikai fiútól.

Első látásra belészeretett, talán mert annyira amerikai volt. A leendő karriejük megalapozásának vágya mindenképp szerepet játszott, hogy a templomi esküvőt Dorothy – illetve Donatella – szülőfalujában, Italyvillage-ben kivánták megtartani. A meghívottak között lesznek természetesen – a népes rokonságon kívül – színész és újságíró barátaik. Nekik lesz a feladatuk képes riportban, és a közösségi médiákban beszámolni arról, hogyan eskdött egymásnak örök hűséget az olasz származású menyasszony, és az ízig-vérig amerikai vőlegény. Megülik a „Bazi nagy olasz lagzit”, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak. Olyan „Bazi nagy görög lagzi” szerűnek tervezték az eseményt.

Csak nehogy elmondassák Joe-vel olaszul, hogy „Nézzétek a hatalmas tökeim!”. Mint ahogy a „Bazi nagy görög lagzi” című filmben történt. Az unokaöccseitől minden kitelik – jutott eszébe Dorothynak. Habár Joe mérsékelt szorgalommal tanulgatott olaszul, azért mindent főleg az Italyvillage-i szlenget nem ismerte.

Még egy utolsó, elégedett pillantást vetett a tükörbe, felkapta kis lapos táskáját. Kiköszönt édasanyjának – aki mint mindig, most is a konyhában volt – és elindult a templomba. Vissza kellett mennie az imakönyvért. Majdnem ottfelejtette, pedig előszedte gyerekkori asztala fiókjából. Az édesanyja érzelgősen megpuszilta.

– Biztos ne kisérjelek el? – kérdezte aznap már körülbelül ötödjére.

– Anya 22 éves vagyok, nem az óvodába megyek beiratkozni – válaszolta Dorothy ingerülten, amit rögtön meg is bánt.

– Csak tudod, engem szegény nagyanyád elkisért a templomba, amikor bejelentettük apáddal az esküvőt. Meg apáddal együtt mentünk.

Dorothy jobbnak látta elindulni. Nem akart vitát az anyjával, akit egyébként nagyon szeretett. Csak nagyon, de nagyon nem szerette, hogy még mindig gyereknek nézték.

Kicsit megkönnyebbült, mikor végre kilépett a házból. Meditterrán stílusú házuk a főutcán volt. Szombat délután egy lélek sem járt arra. Talán jobb is, nincs kedvem most jópofizni senkivel. Letudom ezt is. Holnap irány vissza New Yorkba. Csak az esküvőre jövök megint haza. De akkor már Joe-val. Akkor talán elhiszik, hogy végre felnőttem.

Remélte, megtalálja még a templomot. A múltkor még erre volt – gondolta kissé cinikusan. Mikor is volt az a múltkor? Mikor is volt utoljára itthon? És főleg: mikor volt utoljára templomban? Mindig sietett. Nem mintha azóta bármi is változott volna. Italyvillage-ben megállt az idő. Ez köztudott volt.

A templom közelébe érve elszégyellte magát cinikus gondolatai miatt. Talán így védekezett a rátörő érzelgősség, és elfojtott honvágy miatt. Megérzett valami furcsa bizonytalanságot, szorongást is.

Mikor kinyitotta a nehéz tölgyfaajtót, eszébe jutottak gyerekkori emlékei, és könnyes lett a szeme. Az illatos félhomályban keresztet vetett.

Az egyik mellékoltárnál letérdelt, és egy gyors – de nem áhitat nélküli – imát mondott a szelíd arcú szűzhöz. Egy darabig csak üldögélt, és nézett maga elé. Majd kilépett a templomból, és a plébániára indult, hogy megbeszélje az esküvő részleteit. A plébánia alacsony rácsos kerítésétől orgonabokrok szegélyezte járda vezetett a fehér oszlopos épülethez. Ez a környezet gyerekkora óta nem változott. Megrántotta a réz oroszlánfejű kopogatót, a tompán visszhangzó koppanásra valami furcsa, maga sem tudta fájó vagy örömteli érzés fogta el olyan erősen, hogy beleregmegett.

– Hiszen ez természetes. Mégis életem nagy eseményére készülök.

– Igen – hallatszott az ajtó mögül.

– Ez a hang?

Másodpercek alatt kb. 15 évet visszament az időben. Régi gyerekkori nyarakra emlékezett. Érett gyümölcsök ízét, hűs víz simogatását érezte. Boldog nevetések hangja visszhangzott fülében. Elfelejtett – valóben elfelejtett – emlékek tódultak agyába és szívébe. És főleg ez a hang. Hogyan is felejthette el?

Egy másodperc tört részéig el akart szaladni innen. De aztán erőt vett magán, és belépett.

Az egyszerű, de jó ízléssel berendezett irodában lelkészi ruhás, fekete komoly szemű fiatalember emelkedett fel üdvözlésére. Dorothy automatikusan köszönt:

– Dícsértessék az Úr Jézus Krisztus!

De aztán felkiáltott:

– Hiszen te vagy az Carlo, nem is tudtam, hogy pap lettél! Te jó isten, ezer éve nem láttalak! Mesélj, mi van veled, mióta vagy itt! Nem is tudok szóhoz jutni!

– Ahhoz képest sokat beszéltél. Még mindig olyan gyorsan, mint a vízfolyás! – válaszolta mosolyogva a fiatal pap.

De belepirult a találkozásba. Nehéz is egy frissen végzett fiatal, kisértésekkel küzdő papnak gyerekkori leánypajtásával találkozni. Igaz, hogy gyerekek voltak és ártatlanok. De mégis torokszorítóan szépek, és mégis tilalmasak azok az emlékek. Az a ragyogó szemű, virgonc kislány, ahogy a patakban átnedvesedett kis bugyijában kézzel próbált halat fogni.

Miért gondolok pont erre – rótta meg magát Carlo Atya. Egy ártatlanabb emléket igyekezett felidézni. Mikor versenyt futottak, és a lány haja lobogott a szélben.

De miért van most a kendő mögé szorítva? – tünődett el ismét. Mi közöm nekem ahhoz, úgy hordja a haját, ahogy akarja – rótta meg magát ismét Carlo Atya, vagy inkább Carlo.

– Donatella! Nem tudtad, hogy itt vagyok pap?

– Még azt sem tudtam, hogy papnak készülsz! Kissé meglepődtem, hogy itt találtalak. Pont amikor… – nem fejezte be a mondatot.

– Pont amikor? – kérdezett rá Carlo.

– Semmi, nem fontos.

Itt tartok, nem fontos a saját esküvőm? – tünődött el Dorothy, vagy Donatella, ki tudja már.

– Tíz éves korunk óta alig találkoztunk, akkor költöztünk el Italytownba. Úgy emlékszem, hogy inkább anyám akarata volt. Apám kivételesen hallgatott rá. Azzal magyarázta, hogy ott több lehetőség van, jobb iskolák. Sokan elköltöztek – vagy inkább beköltöztek – a 15 km-re lévő Italytownba, ami nevéhez és lakosságához méltóan már város, és nem falu. El kell ismerni, ott tényleg több a lehetőség. Már annak, aki Amerikában az olasz kolóniához akar tartozni. Közel laktunk a papi szemináriumhoz, és mindig csodálattal néztem a reverendában elvonuló kispapokat.

– És az a gyönyörű katedrális! A gyönyörű énekszó – mondta most is áhitattal Carlo.

Dorothy mérgesen toppantott csinos lábával:

– Egy templom és a „gyönyörű ének” elég neked, hogy eldobd magadtól az életet? – fakadt ki dühösen.

A „gyönyörű éneket” nagyon súnyosan ejtette ki. Ezért drámatanára nagyon megdícsérte volna.

– Most is olyan temperamentumos és makacs vagy, mint régen. De pont ezt szerettem benned – mondta, majd kissé zavarba jött, mikor rájött, mit is mondott tulajdonképpen.

– Tisztázzuk! Nem öngyilkos lettem. Nem dobtam el magamtól az életet. Hanem olyan életet választottam, ami a legtöbb ember számára idegen – folytatta higgadtabban.

– Anyám egyébként mindig is papnak szánt – mesélte tovább. – Nem erőszakolta rám az akaratát, ne hidd, és főleg ne kiabálj, de olyan természetesen alakultak a dolgok.

– Istenem, azért félre ne értsd, természetesen örülök, hogy megtaláltad a hivatásodat! Csak olyan furcsa ebben a papi ruhában viszontlátni.

– Nekem is furcsa volt téged a színpadon látni – szólta el magát Carlo. – Az oldaladad is követem. A színpadon eredetiben is láttalak egyszer. A sorozatot is nézem. Téged – azaz benneteket – mindenki ismer. A papi szemináriumban is sokak kedvence voltál. És majdnem mindenki követi az oldaladat.

Azt már nem tette szóvá, hogy ő pirult bele, amikor az a „jenki” a torkáig dugta neki a nyelvét. Utána hallotta, hogy egy pár. Szomorúan, de tudomásul vette.

Dorothy viszont nagyon meghatódott, hogy Carlo látta őt a színpadon. Ezek szerint elment New Yorkba. Még a szülei is csak egy előadását nézték meg.

Carlo elgondolkozva és őszintén folytatta:

– Te voltál a gyerekkorom. Ami utána jött, az elvesztette a varázsát.

Egymás szemébe néztek. Ott meglátták az együtt töltött napfényes nyarakat, csillogó teleket, illatos tavaszt, szomorkás őszt. Ismét érezték egymás kis izzadó tenyerét, hallották danolászó kis gyerekhangjukat. Felidézték az emlékeiket. Emlegették régi közös barátaikat. Dorothy mesélte, hogy milyen az élete New Yorkban, milyen a Színiakadémia. Csak a vőlegényéről nem mesélt.

Carlo is mesélt a papi szemináriumról. Igyekezett vicces sztorikat elmesélni. Például, mikor egy vemhes macska beült a gyóntatófülkébe, és csak dorombolt. Később kilenc kiscicája született. Ebből egyet Carlo is hazavitt. A cica feloldozást nyert bűnei alól, viszont a gyónási titkot nem tudták megtartani. Ezen jót nevettek. Voltak szomorúbb történeketek is, de arról inkább nem beszélt Carlo. A szívét emésztő ürességről és hiányérzetről. És a magányról. Ami szinte azóta jelen van, mióta elszakadt gyerekkor pajtásától.

Már sötétedett, de valahogy Dorothy nem kerített sort jövetele céljára. Nem is gondolt rá. Régóta nem érezte magát egyikőjük sem ilyan felszabadultnak. Esti misére szólt a harang. Carlo visszatért a valóságba. Zavartan felállt.

– Ne haragudj, készülődnöm kell – mondta.

– Dehogy haragszom. Holnap újra jövök – válaszolta Dorothy.

Búcsúzóul megölelték egymást, amitől mindketten zavarba jöttek. Puszit már nem mertek egymásnak adni. Érezték, hogy abból nagy baj lenne.

Dorothy kilépett az alkonyi kertbe. A hívek már gyülekeztek a misére. Nem akart ismerőssel összefutni. A félhomályos templomban kigyúltak a fények. Az égen pedig a csillagok. Valami könnyű, megfoghatatlan érzés kerítette hatalmába. Több mint tíz év óta először úgy érezte, hogy szülőfalujában otthon van. Mintha az elmúlt öt év meg sem történt volna. Mintha New York és a Színiakadémia, és vele együtt John egy párhuzamos univerzumban lennének.

Istenem, mi történt velem?

Ugyanezt a kérdést tette fel a templom homályában a fiatal pap. A rosszindulatú idős hölgyek észrevették, hogy remeg a keze, mikor tölti a misebort. Meg a szentbeszéd se volt összeszedett.

Második fejezet

A megzavart harmónia

Fehér asztal, könnyű rosé, spagetti az asztalon, a TV halkan szól. Meghitt otthoni este a Fiori családban. Ahogy Dorothy belépett, apja kicsit ingerülten kapta fel a fejét.

– Donatella, elfelejtetted, hogy nyolckor vacsorázunk?

Dorothy egy nem túl szalonképes angol szóval akart válaszolni apja olasz szemrehányásaira. Édesanyja – szintén olaszul – a védelmére kelt.

– Ugyan Padro Mia, hisz tudod, hogy fontos ügyben járt.

– Mikorra is beszéltétek meg? – fordult Dorothyhoz.

– Jaj, nem is tudtam, hogy Carlo pap lett, méghozzá itt. Úgy elbeszéltük az időt, de majd holnap sort kerítünk rá – válaszolta a lány immár olaszul a szüleinek.

– Igen, Carlo Atya – mondta teljes természetességgel édesanyja. – Elvégezte a papi szemináriumot, és visszatért a szülőfalujába.

Apja arca viszont elfehéredett, keze görcsösen markolta az asztalkendőt. Majd felugrott olyan hevesen, hogy felborította az amúgy is kicsit rozoga széket.

– Szóval a kisasszony elfeledkezett a saját esküvőjéről, mert találkozott a volt pajtásával! Na szép, nem mondom!

– De apa – kapkodott Dorothy levegő után – nem arról van szó, hogy elfelejtkeztem róla, eltelt az idő és…

Nem tudta a mondatot befejezni, apja ránézett valami furcsa iszonyattal a szemében, és kirohant.

– Anya, te érted ezt? – döbbent meg Dorothy.

– Biztosan csak fáradt – ölelte át az anyja, és hozzálátott leszedni az érintetlen teritéket.

Dorothy természetesen segített neki. Sok volt ez neki mára.

– Tudod, nehezen fogadja el, hogy az ő kislánya felnőtt.

Dorothy érezte, hogy az anyja is aggódik, és értetlen férje dühös kirohanása miatt. Nem értette ezt az egészet. Hosszú, fárasztó napja volt. Nem elég a felkavaró találkozás, hozzá még apja dühös kirohanása.

És még rádöbbent egy szörnyű dologra: A szülei öregszenek. És nem fognak örökké élni.

Apja bezárkózott dolgozószobájába. Dorothy hiába kopogott be, nem jött válasz. Látta, hogy az anyja is nagyon ideges. De ő legalább nem haragudott meg rá. Viszont nem volt kedve beszélgetni ma este senkivel. Az anyja megnézte a TV-ben kedvenc sorozatát. Dorothy is nézte a villogó képernyőt. De fogalma sem volt, hogy mi zajlik. De látta, hogy valami dráma. Dráma a filmben, dráma az életében.

Mikor visszavonult a szobájába, észrevette, hogy ottfelejtette a telefonját. New Yorkban egy lépést sem tesz nélküle. Látta, hogy egy csomó nem fogadott hívása meg üzenete érkezett Jo-tól. Még ez is. Nem elég mára? Kénytelen volt felhívnia, és megjátszott derülvel csevegni. Persze Joe is azt kérdezte, mikor lesz a Nagy Napunk? Mikorra szervezzem be a stábot? Dorothy úgy érezte, idegen a saját életében.

Carlo is hasonlóan érzett pici szobájában. A mise után szokás szerint a helyi „kegyes asszonyok” ottmaradtak trécselni. Máskor szivesen vette a társoságukat, de most nagyon idegesítették. Főleg, hogy megjegyezték, milyen szétszórt volt ma a misén.

Meg valaki megemlítette, hogy a „kis Donatella Fiori” itthon van. Remélte, hogy nem veszik észre a pirulását. Alig várta, hogy végre elmenjenek a hívei. Letérdepelt, és imádkozott szobája sötétjében.

Érezte, hogy ez a kísértés más, erősebb a testi izgalomnál. Az legyőzhető sporttal, hideg zuhannyal. De mit kezdjen a lelkéből feltörő gyengédséggel, féltéssel, szeretettel? Lehet-e ez Isten ellen való?

Szolgálhatja-e Istent teljes szívvel az, aki egyetlen embert lát maga előtt ébren és álmában? Az ő mosolyától kel fel a nap, virágzik a rózsa? Hiányától dermed az élet!

Hogy gondolhatok ilyeneket – riadt meg.

Ez már istenkáromlás!

Hogy megnyugodjon, lement az alagsorban kialakított konditerembe. És edzett, keményen edzett. Sok testépítő megirigyelhette volna izmos testét. Még a szemináriumban szokott rá, mikor le akarta győzni a kisértést. Meg a magányt. A végtelen magányt.

Miután másfél órát edzett, hideg zuhanyt vett, és megpróbált elaludni. De természetesen nem jött álom a szemére. Szinte mazohista módon felidézte a gyerekkori emkékeket. Mikor nyolcévesen Donatella ablaka előtt nyávogott három rövidet, mire a kislány fehér pizsamájában óvatosan leereszkedett az ablakból, és elindultak portyázni. Belaktak Vera néni körtéjéből, leoldották cicája nyakából a ronda masnit. Most is érezte, ahogy a kis jószág dorombolva hálásan a tenyerébe simult.

Aztán csatakosan és fáradtan tértek újból haza portyázásukból. És aludtak, mint a tej reggelig. A szüleik mit sem sejtettek.

Vajon nem volt nekik furcsa, hogy este fürödtek, és reggel mégis sárosan ébredtek? – gondokodott el ezen mosolyogva.

Másnap reggel egymásra néztek, és nem bírták abbahagyni a nevetést. Ahogy Vera néni korholta a cicáját, hogy elhagyta azt a szép masnikát. Utána hallották, hogy Vera nénit elhagyta a férje, gyereke nem lehetett. Valószínűleg gyerek helyett szerette azt a cicát. Szegény cica! Vajon hány éves lehetett Vera néni? Gyerekfejjel nagyon öregnek látták. De aztán hallották, hogy elköltözött, és újra férjhez ment. Ezek szerint mégsem lehetett annyira öreg.

Ő most jobban szeretett volna öreg lenni. Akkor nem kínoznák ennyire a vágyai. Tudta, hogy ez nem a testi vágyakról szól. Tudta, érezte, hogy most a le-ke szenved. Most először érezte, hogy talán nem hozott helyes döntést annak idején. És talán mégsem az ö döntése volt. Hanem inkább az anyjáé.

Hogy is volt annak idején?

Az anyja minden nap megkérdezte, hogy kivel játszott. És ő az igazságnak megfelelően válaszolta, hogy Donatellával. Több barátjára szinte nem is emlékszik. Pedig bizonyára voltak. Tegnap a lány sok nevet megemlített. Carlo rájuk egyáltalán nem emlékezett. Mert azok csak nevek voltak.

Az anyja egyre gyakrabban mondta az apjának, hogy nem jó itt, itt nincs jövő. Italytownban sokkal több lehetőség van, és főleg neki jobb iskolák.

Aztán egy nap elköltöztek. Hirtelen. Nem is tudott elbúcsúzni Donatellától. Emlékszik, hogy nagyon sírt. Igaz, még gyerek volt, de érezte, a felnőttek is csodálkoznak, hogy ilyen hirtelen elköltözött a családjuk.

Először nehéz volt az új helyen. Idegen, neki akkor még nagyvárosban. A papi szeminárium gyakorlóiskolájába járt. Nem voltak lányok az iskolában. Viszont tényleg közel laktak a papi szemináriumhoz. És tényleg felnézett a kispapokra. Tényleg szép volt a templom. Tényleg gyönyörű volt az ének. Nem is hazudott annyira Donatellának. Annyira…

Megszerette az iskolát. A pap tanárok is kedvesek voltak. Lettek fiú barátai. A testvériskolában – ahol apácák tanítottak – voltak lányok. Mikor már a Katolikus Fiúgimnáziumba járt, udvarolt is az egyiknek. De az a lány a közelébe sem érhetett Donatellának. Egy ostoba liba volt.

Utána már nem vágyott rá, hogy valakinek udvaroljon. Legjobb barátai a könyvek lettek. Tanult, és elvonult a világi élettől.

Nagyon örült az anyja, mikor bejelentette, hogy pap lesz. Sosem felejti el azt az estét. Édesanyja az égre nézett, összekulcsolta a kezét.

– Isten akarata.

Aztán lehajtotta a fejét, és kimondhatatlan hálával imádkozott. Carlo nem tudta, hogy miért, de ez a kép örökre lelkébe vésődött.

Pedig azt hitte, hogy az édesanyja boldogtalan lesz, mert nem lehet akkor unokája. Mivel ő egyedüli gyereke. Nem is értette, hogy iért nincsenek testvérei.

Mi Isten akarata? – kérdezte ő most magától sokadjára. Az is Isten akarta, hogy újból találkoztak Donatellával. Újra ránézett, ez a gyönyörű zöld szem, meglibbent selymes haj, újra hallotta a nevetését. Ugyanúgy nevet, mint régen. De hol van már a gyermeki ártatlanság? Donatella színésznőnek készül. És együtt van ezzel a „jenkivel”. Talán már a vőlegénye. Nem ismerte azt a fiút, de ismeretlenül is ellenszenves volt neki. Azzal áltatta magát, hogy csak aggódik, nem bánik elég jól a lánnyal. Az az ember nem elég jó neki. De létezik olyan férfi, aki elég jó lenne neki? Ő maga? Nem gondolhat ilyeneket, nem szegheti meg a fogadalmát.

Forróság öntötte el, elképzelte őket együtt. Maga előtt látta a „jenki” izmos testét ahogy öleli Donatella karcsú derekát, simogatja telt kebleit.

Istenem, én is legalább olyan bűnös vagyok!

Kinyitotta az ablakot. Felnézett az égre. A csillagok némán is hidegen szikráztak a végtelenben. Senki nem adott választ a kérdésére.

Harmadik fejezet

Furcsa történések

Donatella – Dorothy – gyerekkori szobája most is félhomályos volt. A falak fehérek voltak, a nap besütött. De a tükör már nem ugyanazt az arcot mutatta. Nem kell a fekete csipkekendő! – gondolta dacosan. Haján csillogott a napfény, a világos térd felett érő riha könnyedén lebbent.

Mit is akarok? – kérdezte a tükörképétől. Házasságot bejelenteni, vagy papot csábítani? A kettő nem egy és ugyanaz. Pap? Mi az, hogy pap? Hiszen ő Carlo! Nincs az a püspök, aki jobban ismerné, mint én. Még azt is tudom, hogy hol van neki az pici, szív alakú anyajegye!

Nevetett, és elpirult a gondolatra. Felidézte, hogyan is fedezte fel a pici foltot, és hogy szív alakú. Megsimogatta, a fiú pedig kiabálva menekült előle.

Lehet, hogy már akkor is pap akart lenni? Azért menekült előle annyira. Nem hiszem, hiszen legközelebb hagyta, hogy kicsit lehúzva fürdőnadrágját megpuszilja azt a pici kis sötét szívet. Sötét szív. Vajon Carlo emlékszik erre egyáltalán?

Carlo nagyon is emékezett. Előző álmatlan éjszakáján a többi emlék között ez is előjött neki. Mintha csak tegnap történt volna.

Donatellának meg eszébe jutott, lehet, hogy azóta leszedette azt a pici anyajegyet. Elég veszélyes helyen nőtt…

Úgy látszik, már el is kezdtem a csábítást! – nevetgélt magában. Hát akkor most befejezem, és igyekszek komoly menyasszonyhoz illően viselkedni. Hát én nem vagyok komplett. Igenis házasságot jelentek be, nem a csipkekednő a fontos, hanem a szándék.

Magához vette az összes hivatalos papírt. Apjától reggel bocsánatot kért. Az „Öreg” meg is bocsátott neki, de most örült, hogy nincs otthon, és nem látja, hogy miben indul el a plébániára. Szelíd édesanyja is kissé csodálkozva kérdezte, hogy ebben akarja-e bejelenteni az esküvőjét. Ő meg visszakérdezett, hogy egy boldog menyasszony miért ne járhatna világos, rövid ruhában. Meg örült, hogy nemcsak tangát hozott. Az édesanyja felsóhajtott: