Violet V. Vandor

Zsörtike, a

karácsonykerülő

kis manó

„Amikor a csíny és a szeretet összecsap,

megszületik a karácsony igazi csodája.”

A karácsony… a fények, az illatok, a csillogó díszek és a szívekben megbúvó melegség ünnepe. A legtöbben ilyenkor boldogan készülődnek, sütnek-főznek, ajándékot rejtenek titokban, és várják, hogy a varázslatos hangulat betöltse otthonukat. De akad valaki, aki másként érez.

Ő Zsörtike — egy különös, morcos kis manó, aki bizony nem kedveli a karácsonyt. Sőt, minden tőle telhetőt megtesz, hogy elrontsa az emberek ünnepi örömét. Zsörtike nem fél a csínyektől, a galibáktól, mi több, kifejezetten élvezi, ha felforgathatja a békés készülődést. De vajon elég ügyes lesz-e ahhoz, hogy tönkre tegye a karácsonyt? Vagy a szeretet, az összetartás és a jókedv végül még őt is legyőzi?

Ebben a könyvben tizenöt napon át kísérhetjük figyelemmel Zsörtike kalandjait. Lesz itt móka, meglepetés, néha egy kis bosszúság is — de talán a végén valami különös dolog történik majd a morcos kis manó szívével…

Nyisd hát ki a könyvet, és kezdődjék az első nap története!

A fények leoltása

Zsörtike, a morcos kis manó, aki valahol a Fenyvesvölgy peremén lakott, soha nem szerette a karácsonyt. A falu aprócska, kanyargós utcáinak díszei, a fényfüzérek, a csillogó égősorok, és a minden ablakban világító gyertyaláng, mind arra emlékeztették, hogy itt hamarosan karácsonyi énekek fognak zengeni, az emberek mosolyogva ajándékoznak egymásnak finomságokat, és meleg szívvel ünneplik az év legcsodásabb időszakát.

De Zsörtike nem akart semmit, csak nyugalmat, csendet és sötétséget.

– Mégis minek kell ennyi fény? – morgott magában az első adventi napon, amikor a falu minden utcája és ablaka ünnepi kivilágításba borult. Zsörtike különösen bosszús lett, mert ezek a fények beszűrődtek a kis szobácskájába is, ahol szívesen üldögélt, gondosan elkerülve mindenféle ünnepi készülődést. De ezúttal nem bírta tovább. Elhatározta, hogy ha valami nem tetszik neki, hát ő maga fog változtatni rajta. És mi lenne jobb mód erre, mint hogy mindenhol eloltja a karácsonyi fényeket?

Amint leszállt az este, Zsörtike előhúzta rozoga kis létráját, vastag kabátját magára vette, és elindult a faluba. Mindenhova bekukkantott, minden ház előtt megállt, és ahol csak égősorok lógtak, oda surrant, hogy azokat kioltsa.

– Ha nincs fény, nincs karácsony! – dörmögte magában. Amikor a kis főtérhez ért, ahová a legnagyobb fenyőfát helyezték el, minden lámpát leszerelt róla, minden égőszálat elcsavart, és kis idő után, elégedetten vigyorogva szemlélte a művét, a kihunyt, sötét fenyőt.

– Na, ez igen! – gondolta. – Most már nem lesz karácsonyi hangulat, végre csend lesz, és mindenki nyugodtan aludhat!

Zsörtike boldogan baktatott vissza kicsi szobájába, és azt képzelte, hogy a falu lakói szomorúan veszik majd észre, hogy minden fáradozásuk hiábavaló volt.

Másnap reggel, amikor kikukucskált a kis ablakán, meghallotta a falu izgatott zsongását.

– Biztosan siránkoznak a fények miatt! – jegyezte meg jókedvűen és mivel a kíváncsiság nagyon furdalta az oldalát, leosont a faluba, hogy megnézze, hogyan reagáltak a lakók.

De a falu főterén egészen más látvány fogadta, mint amire számított. Az emberek nem szomorkodtak és nem veszekedtek, hanem mindenki sürgött-forgott, mintha valami nagy készülődés folyna. Az asszonyok kis kosarakból gyertyákat osztogattak, a férfiak pedig színes lampionokat akasztgattak a főtér hatalmas fenyőfájának ágaira. A gyerekek nevetgélve futkostak a díszek között, és boldogan segítettek, ahol csak tudtak.

Zsörtike összehúzta a szemét, és megpróbálta felfogni a látványt. A falu lakói ugyanis, amint észrevették, hogy a fények eltűntek, egyszerűen úgy döntöttek, hogy saját kezűleg oldják meg a problémát. És mivel nem tudták, ki volt az, aki eloltotta a fényeket, inkább összefogtak, és mindenkinek a fiókja mélyén talált kis mécsesekkel, lampionokkal és kézzel készített gyertyákkal, nem csak a nagy fenyőt, hanem az egész főteret feldíszítették. Így végül a fa és az egész főtér fényesebben ragyogott, mint valaha, még különlegesebb, varázslatosabb hangulatot teremtve, mint a villanyfények.

Zsörtike csak állt, és döbbenten nézte a munkájukat. Az emberek hangosan nevetgéltek, vidám dalokat énekeltek, és meleg szívvel ölelgették egymást. Azt is hallotta, ahogy megdicsérik egymást, és elismeréssel nyugtázzák, hogy „még szebb lett, mint amilyen tegnap volt!”

Ettől aztán Zsörtike nagyon mérges lett.

– Még hogy szebb?! – morgott dühösen, és elbújt egy közeli bokor mögé, hogy senki meg ne lássa. Szerencse, hogy nem tudják, hogy ő oltotta le az összes fényt, különben talán még meg is köszönték volna neki!

Bár a manó szerette volna elhinni, hogy örömük csak véletlen, és hogy a falubeliek nem voltak valóban boldogok, de aztán látta az arcukat, a csillogó szemeket, és az igazi örömöt, amivel most még inkább megélték a közös ünnepi pillanatot.

Zsörtike csalódottan indult vissza az erdőbe, hogy új tervet eszeljen ki. De ekkor már tudta, hogy nem lesz könnyű dolga ezekkel a furcsa falusiakkal, akik még a sötétet is képesek ünneppé varázsolni, ezért nagyon elcsüggedt… de egyben annál elszántabbá vált, hogy még több csínyt eszeljen ki!

A fenyőfák elrejtése

A második nap reggelén Zsörtike még mindig bosszúsan ébredezett az előző esti kudarc miatt. Úgy gondolta, hogy azzal, hogy minden karácsonyi fényt kiolt, sikerül majd elrontania a falubeliek ünnepi hangulatát. De mivel ez nem sikerült neki, duzzogott magában, mérgelődött, amivel csak azt érte el, hogy egyedül saját magának rontotta el a napját.

– Nem baj, csak várjátok ki a következőt! – dünnyögte magában, és egész nap új terven törte a fejét. Tűnődött, vajon mi az, amitől a falubeliek igazán szomorúak lennének? Ekkor eszébe jutott valami: a fenyőfák! Minden ház előtt ott állt egy-egy gyönyörűen feldíszített kis karácsonyfa. Ezeket a fákat a füvesvölgyiek nagy gonddal választották ki az erdőből, és mindenki nagyon büszke volt a sajátjára. Zsörtike jól tudta, hogy mennyire fontosak voltak nekik ezek a fák. Mi lenne, ha egyszerűen eltüntetné őket?

Ahogy leszállt az este, a kis manó magára kapta kabátkáját, homlokára húzta zöld sapkáját, és elindult utcáról utcára. Minden ház elől ellopta a fenyőket. Nem tépte le a díszeket, nem törte meg a gyönyörűen megformált ágakat; egyszerűen csak kihúzta a fákat a helyükből, és egyesével elcipelte őket az erdő legmélyére, majd egy kis tisztáson szépen halomba rakta.