Table of Contents

r o w a n

r o w a n

r o w a n

m i l l i e

m i l l i e

r o w a n

r o w a n

m i l l i e

r o w a n

m i l l i e

Table of Contents

r o w a n

r o w a n

r o w a n

m i l l i e

m i l l i e

r o w a n

r o w a n

m i l l i e

r o w a n

m i l l i e

SEVEN MINUTES

Hét Perc

Twinky Pink Short Story sorozat első része

ELLYNE

2023,

ÚJ KIADÁS

2025

Szerkesztette: Horváth Fruzsina

fülszöveg

Az ellentétek vonzzák egymást? Erősen kételkedtem ebben mindig is, de hogy mégis mi az, ami ennyire vonz Rowan Queenben, arról fogalmam sincs. A srác egy beképzelt, felfuvalkodott sportoló, én pedig minden vagyok, csak olyan nem, akikkel általában együtt látom a diákszövetségis bulikban. Az én világom a művészeti tanszék alagsori festőterme, ahol omladozik a fal, Hitchcock elmeháborodott filmjei, és az élet a kamerám mögött. Kerülöm a feltűnést, ellenben vele, akire mindenki felfigyel, amint belép egy helyiségbe. Ő a földön jár, rajta a reflektorfény, én pedig a föld alatt rohanok, közvetlenül alatta. Arra viszont nem gondoltam, hogy sokkal több a közös bennünk, mint hittem, és sok mindent rejteget ő is a felszín alatt. Például az igazi vágyait, amely szemben áll azzal, amit az edzője elvár tőle. Csakhogy ne ítélj elsőre, mert a sors jön és jól seggbe rúg, mint engem. Ugyanis Rowant ennél jobban nem is ismerhettem volna félre…

z e n e l i s t a

_______

Paramore – all I want
Taylor Swift – better than revenge

30 seconds to mars - the kill (bury me)
SZA – big boys

Ginuwine - pony

Taylor Swift ft. Zayn – I don’t wanna live forever

Isabel laRosa – I’m yours

Adele – all I ask

Asking Alexandria – Closer (cover)

Three Days Grace – I hate everything about you

m i l l i e

Hét perc mennyország.

Ezt az idióta játékot találta ki Gill, a fogalmam sincs milyen kappa, chi, delta farokmágnes diákszövetség vezértagja. Van ilyen egyáltalán, hogy diákszövetségi vezértag? Fogalmam sincs, ahogy azt sem tudom, hogy kerültem ebbe a helyzetbe. Én sosem járok ilyen bulikra, és pláne nem találom meg a közös hangot az efféle lányokkal. Nem bennük van a hiba, hanem bennem. Kelet-európai mentalitásomat mai napig nem vetkőztem le, hiába élek itt kereken hét éve, és hiába szocializálódtam a kőkemény amerikai közegben, Easwale-ben. Persze itt a kampuszon fellelhető mindenféle nemzetiségű diák, így az ember kedvére válogathat, ha barátkozni akar. Én egy nagyon nyitott gondolkodású lány próbálok lenni, de tényleg, viszont, ha valaki még egyszer, ezer wattos mosollyal a képén megkérdezi hétfőn kora reggel tőlem, hogy vagyok, miközben azt az új, gusztustalan Starbucks-os kávét szorongatja a kezében, majd meg sem várva a válaszom, elandalog, esküszöm, felszállok az első repülőre és visszarepülök Moszkvába. Pedig Putyin egy fasz… Ahogy ez felötlik bennem, egyből bekapcsol a menekülési ösztönöm. Nem, határozottan nem akarok visszamenni, inkább ez, ezerszer is ez. Megrázom a fejem, hogy elhessegessem a gondolataimat, mert most itt vagyok, Eastwale-ben, az ECU kampuszán, egy diákszövetségi buliban, és Gill vérszemekkel pillant rám, és valahogy mégis egy rohadt nagy mázlistának érzem magam, hogy itt tanulhatok. Csak most éppen leönteném punccsal a szőke, karcsú bombázót, aki kiszemelt magának. És nem, nem azért, hogy felvigyen a szobájába ollózni, hanem azért, hogy kicsesszen velem. Esküszöm, amint meglátott, érezte, hogy nem tartozom ide. Én voltam a tökéletes áldozat, ahogy Bambiként besétáltam ide, hogy megtaláljam a szaktársamat, Jot, aki éppen szét akarja inni a fejét, amiért a barátja lebukott reggel a koli szobájában a tanulótársával. Mármint Jo tanulótársával, Briannel.

De hogy-hogy nem vettük észre? A srác kőkemény meleg. Mesterszinten titkolta a szemétláda, miközben Joval próbálta fenntartani a látszatot.

– Te – mutat rám ismét Gill, én pedig meglepetten pislantok. Lányok-fiúk meresztenek rám nagy szemeket a nappaliból, én pedig meglátom az üveget a kis asztalon. A fiúk testfelépítéséből arra következtetek, hogy sportszakos hallgatók, azok közül is talán jégkorongozók vagy focisták, mivel ma este ők nyomtak le két nagy meccset, és amennyire tudom, mindkét csapatunk nyert a javunkra. Úgy ülnek a nappali közepén, mint egy szekta, ami éppen feláldozni készül valamit…

– Mi, én? – kérdezem meglepetten. Az üvegre pillantok, amely egyenesen rám mutat, aztán Gillre, aki jégkék szemével átfúrja a fejemet. – Én nem játszok.

– Ó, dehogynem – nevet fel. – Aki ide belép, mind játszik – kunkorodik fel a szája széle. – Nyomás – biccent az emelet felé.

– Mi van? – rivallok rá.

– Azt mondtam, nyomás.

– Nem vagyok a diákszövetség tagja, Isten ments – emelem fel a kezeimet. – Csak a barátnőmet keresem.

– Ha nem vagy tag, akkor mi a fenét keresel itt? Ez privát körű buli – szegezi nekem a kérdését, én pedig meglepetten nézek a fiúkra.

– Ez nem egy lányszövetség?

– De – bólint a lány, én pedig ismét a srácokra pillantok.

– Azta… szép munka volt. Elsőre sikerült a műtét vagy többszöri beavatkozás kellett? – nézek rájuk elismerően, miközben próbálom elfojtani a mosolyomat. Én senkit nem akartam sértegetni, de Gill egy paraszt. Ismerem a kampuszról, és azt hiszi, ő szarta a spanyolviaszt. Otthon, a suliban a barátnőim ilyen lányokat ettek reggelire.

– Kit keresel? – sóhajt fel egy barna lány, aki már sokkal inkább fest úgy, mint akikkel általában barátkozom.

– Jo Jaxon – válaszolok neki.

– Nézzük meg fent – karol belém, és összeszűkült szemekkel pillant Gillre, aki majdnem felrobban az idegességtől.

– Carol, ne merd – sziszegi a szőke, és közelebb lép hozzánk. – Az alagsorba kell mennie. Belépett a buliba, és most rajta a sor.

– Mi van az alagsorban? – kérdezem kíváncsian, mire Gill gonoszan elmosolyodik.

– Sötét, kislány. Nagyon sötét, és hét perc hosszúságú idő. Ez lenne a feladatod.

– Köszönöm, de már kinőttem ezekből – mosolyodom el udvariasan, majd Carol felé fordulok. – Megmutatod, hol buliznak még az emeleten? Lehet, hogy ott van.

– Persze – bólint a barna, és elvezet Gilltől, aki még egyszer utoljára utánunk kiállt.

– Ne merd bevinni a gardróbba, mert kicsinállak, érted?

– Mi van a gardróbban? – kérdezem Carolt, aki bosszúsan felhorkant.

– Egy másik játék – rázza meg a fejét. – Gillnek kéne felmennie, de mindenképp ki akarta még pörgetni a saját körét. Gondolom mert arra számít, ha felmegy, nem jön le – rándul meg a szája széle.

– Durva dolog lehet ott – sóhajtok. Nyilván egy pasi, egy nagyon jó pasi, ha egy Gill féle lány kíváncsiságát felkelti. Én túl visszahúzódó vagyok az ilyen bulikhoz. Általában a Twinky Pink-ben sörözök a barátaimmal, vagy koncertre megyünk. Most is alig bírtam elrejteni a zavaromat. Egész testemben tombolt a feszültség, ahogy bámultak, pedig már megszoktam, hogy általában érdeklődve figyelnek az akcentusom miatt, és amiatt, amit Jo szerint árasztok magamból. Valamiféle más kultúra, amit eddig még nem fejtettem meg. Mint mondtam, évek óta az amerikai tinik között élek, és már úgy éreztem, sikerült beilleszkednem. Úgy tűnik mégsem…

– Erre – benyit egy szobába, ami meglepetésemre üres. Bizonytalan léptekkel sétálok be, és érdeklődve fordulok felé.

– Bocsi, lehet, hogy nem gyakran járok ilyen helyekre, de nem tűnik úgy, mintha Jo itt lenne – döntöm oldalra a fejem. Carol megfogja a karom és a gardróbszekrényhez vezet.

– Utálom Gillt, nem érdemli meg azt az ajándékot, ami odabent rejtőzik – bámulja az ajtót elbűvölve. Jézusom, nagyon durva cuccot szívhatnak.

Lehet, hogy tényleg egy szektába csöppentem. Ahogy az eső kopogtatja az ablakokat, a lámpa fénye pedig pislákolni kezd, a félelem feltör bennem. Ekkor hatalmasat villámlik és Carol felém fordul. Hangos dörrenés rázza meg a házat, mire ijedtemben megrezzenek.

– Hogy hívnak? – kérdezi.

– Millie – válaszolok erőtlenül.

– Kedves Millie, ma van a szerencsenapod – nyitja ki a gardróbot, majd erőből belök rajta. Esélyem sincs ellene, mert mire feleszmélek, már rám zárja az ajtót. – Jó szórakozást! – szólal meg szomorúan. – Talán neked sikerül, csajszi!

– Micsoda? – kérdezem az ajtón keresztül.

– Betörni a bikát. Sok sikert!

Tátott szájjal bámulom a kis résen keresztül az árnyékát, aztán ahogy meghallom az ajtó kattanását, próbálom kilökni a gardróbajtót. Nem sikerül. A farzsebemhez nyúlok, és előhúzom a telefonomat, de Jo még mindig nem válaszolt. Hiába hívtam és írtam neki, valószínűleg annyira beleveszett a buliba, hogy nem fogja meglátni. Aggódom, de abban reménykedem, hogy Carol talán visszajön és kiereszt a rám ereszkedő sötétségből. Hét percet emlegetett az alagsornál, Gill? Akkor talán ez sem tarthat sokáig.

– Nagyon jó – sóhajtom, és beletúrok a hajamba. – Ez egy istenverte szekta – nyögök fel. – Lehet, hogy engem fognak feláldozni? – kérdezem magamtól. – Nem kellett volna megint horrorfilm maratont tartanom péntek este – rázom meg a fejem. Ilyenkor mindentől félek, még a saját anyámtól is. Az egyik filmben az anya a saját lányát ásta el élve. Ezután egy hétig nem mertem vele kimenni hátra a kertbe segíteni neki…

Aztán meghallom a mély hangot, ami igencsak egy nevetésre hasonlít.

– Azt hiszem, kezdek félni attól, hogy egy önjelölt pszichopatával zártak össze.

Ijedten fordulok meg. Ekkor látom meg a félhomályban az alakot a gardrób másik végében. Karját a mellkasához felhúzott térdén pihenteti, miközben másik lába kinyújtózva terül el előtte. Lazán, hátát a gardrób falának vetve néz fel rám, arcán széles, szórakozott vigyorral. Szeme még a sötét ellenére is vibrál, nekem pedig nagyot kell nyelnem a látványtól. Megrázom a fejem, hogy jól látok-e. A sötét haj, amely fényben gesztenyebarnára hajaz és kissé le van nőve, és bár félhomály van, pontosan tudom, hogy olívabőre kiemeli zöld szemét.

Basszus, neki mióta is van rövid szakálla? Ez maga Rowan kicseszett Queen, a maga teljes valójában. Egy gardróbban. Velem…

– Nem vagyok pszichopata – bukik ki belőlem anélkül, hogy bármit kérdeznék.

Vigyora szélesebbé válik.

– Minden pszichopata ezt mondja.

Összeszorított ajkakkal ölelem körbe magam, és távolabb lépek tőle. Érdeklődve figyeli a mozdulatot, miközben fejét oldalra billenti. Igen, határozottan ő az, és bár a lányok általában a hokicsapatból Bailee-re buknak, Rowan is bővelkedik a rajongókban. Titkon még én is bele voltam zúgva elsős koromban, egy egészen kicsikét. Ennek ellenére mégis, nagyon ritkán láttam őt a kampuszon, ami nem meglepő. Eléggé ellentétes világokban mozgolódunk.

Összeszűkült szemmel tanulmányoz.

– Még nem találkoztunk – jelenti ki.

– Tényleg nem. – Csak messziről csodáltam a dögös segged.

– Hm… – dörzsöli meg a szakállas állát. – Tuti emlékeznék rád.

Hangosan felnevetek.

– Ez eléggé amatőr duma, Queen.

– Szóval te tudod ki vagyok.

– Persze – rázom meg a fejem. – Jo, a barátnőm elég nagy hokirajongó – hazudok, de csak félig. Jo tényleg kedveli a hokit, de semmi esetre sem rajongó.

– Akkor jártál valamelyik meccsen? – csillan fel a szeme.

– Még nem. Inkább focirajongó vagyok.

Leolvad a mosoly az arcáról.

– Áú…

A szemem kezdi megszokni a sötétséget, így lassan lecsúszom, és én is leülök vele szemben. Lábamat a mellkasomhoz szorítom, és a testbeszédünk már önmagában is elárulja, hogy mennyire különbözünk egymástól. Ő laza, én pedig feszélyezett.

– Miért vagy ismerős nekem? – rázza meg a fejét, és tényleg úgy tűnik, mintha komolyan gondolkodna. – Valahol biztosan láttalak már, csak nem értem, hogy akkor mi a fenéért nem kértem el a számod.

– Elkérnéd a számom? – kérdezem hitetlenkedve. – Te véletlenül nem a diákszövetséges lányokra buksz?

– Azokra, akik éppen vevők egy kis kölcsönös szórakozásra – vallja be kissé szégyenkezve.

– Nem kéne szabadkoznod. Mindenkinek vannak szükségletei.

– Nem szabadkoztam – rándul meg a szája széle. – De nem biztos, hogy szeretnék előtted felvágni a hódításaimmal.

– Hódítás? Az nem arról szól, hogy udvarolnod kell a lánynak, nem pedig beugrik minden szó nélkül az ágyadba? – kérdezem érdeklődve.

Rowan furcsán bámul rám, majd hangosan, hátravetett fejjel felnevet. Ez a hang a bőröm alá kúszik, és össze kell szorítanom a combjaimat, annyira bizsergető a mély tónusa. Túl rég volt már… Túl rég.

Erős, fűszeres illat csapja meg az orromat, amelyet mélyen magamba szívok. Természetillat, mégis van benne valamiféle karcosság, már ha ezt lehet mondani egy illatra. Talán szantálfa, de mintha egy kis szegfűszeg is ott lenne a levegőben. Igencsak bódító, így próbálom észrevétlenül elraktározni magamban. Kezeimet a combom közé szorítom, miközben őt figyelem. Pillantása még mindig szórakozott. Nos, legalább ő jól érzi magát.

– Nem nőttél ki még ebből a játékból? – teszem fel végre a joker kérdést.

– Inkább válaszolj te.

– Csak véletlen kerültem ide. Te jössz!

– Engem akaratom ellenére hoztak ide.

– Na, ne mond – nevetek fel. – Láttad már mekkora vagy? Mégis ki tudott volna berángatni ide?

Vigyora szélesebbé válik, én pedig pillanatok alatt összerakom a fejemben a kirakós darabkáit.

– Jézusom, ez nem is játék – temetem arcomat a kezeim közé. – Gill miatt vagy itt?

– Csak szórakozni jöttem. Nehéz hetem volt és lazítani akartam – vonja meg a vállát. – Néha vannak ilyen pillanataim. Azt mondta itt várjam meg, nemsokára végez.

Kis híján hangosan felröhögök azon, ahogy a szája elhagyja a néha szót a szex említésére. Tény, hogy nem akkora csődör, mint Bailee, a csapattársa, de azért őt sem kell félteni. Ráadásul anyukám mindig azt mondta, alamuszi nyuszi ugrik a legnagyobbat. Rowan mindig kedvesnek tűnik, tisztelettudónak, aki nem fürdik a siker fényében úgy, mint sokan mások a sportolók közül. Mégis, biztos vagyok abban, ha valaki egyszer az ágyában tudja, akkor őt jól helybenhagyja, mielőtt lelépne. Nagyot nyelek.

– Akkor sajnálom, hogy megzavartam a kalandodat – mormolom.

– Én egyáltalán nem sajnálom – néz rám fürkészően. – És ha már itt ragadtunk, ki tudja mennyi időre, akár össze is ismerkedhetnénk.

– Minek? – vonom fel a szemöldököm.

– Mit minek?

– Úgysem fogsz keresni ezután, mi értelme lenne?

– Azta, nem gondoltam volna, hogy ennyire előítéletes vagy – néz rám meghökkenve, de közben látom a mosolyt bujkálni a szája szegletében.

– Ha kilépek innen, akkor úgyis találsz mást.

– És? Most veled vagyok itt.

– Áú! – ismétlem meg, amit mondott, mire ismét felnevet.

– Viccelek. Ezután hazamegyek, és végre kialszom magam. Talán még a hétfői órákat is ellógom, hogy lazuljak az ágyamban. Tudod Netflix, meg müzli és minden egészségtelen szarság.

Elképzelem, ahogy azzal a hatalmas testével szétterül az ágyon, és úgy kanalazza a müzlit, mint egy gondtalan tinédzser srác. Vastag combjai széttárva, feje lazán a háttámlának vetve. Összeszorítom a combjaimat, hogy enyhítsem a bennem keletkező feszültséget. Ez a baj azzal, ha tartogatja magát az ember. Most minden gondolkodás nélkül kiélvezhetném a helyzetet, ha nem lennék… tapasztalatlan.

Persze ehhez ő is kéne, és elnézve milyen csajokkal jött eddig össze, nem gondolnám, hogy velem akarna kezdeni, akár egy éjszaka erejéig is. Ettől eltekintve, szórakoztató összezárva lenni egy behemót hokissal. Kíváncsi vagyok megcáfolja-e a képet, amit öntudatlanul felépítettem róla.

– Kezdetnek mondjuk megteszi az is, ha elárulod a nevedet.

– Millie – válaszolok kissé erőtlenül.

– Millie – ízlelgeti a nevemet. – És a vezetékneved?

– Akkor hol marad az izgalmas titokzatosság? – nevetek fel zavartan.

– Ha nagyon akarlak, meg foglak találni.

– Sok sikert!

Kétlem, hogy sikerülne neki. Szinte senki nem ismer, sokan még a művészeti szakosok közül sem tudják, ki vagyok. Elég kicsi a csoportunk, és annak, hogy pont onnan vadásszon le valakit, nagyon csekély esélye van. De csak elmosolyodom a határozottságán. Vajon meddig fogja éberen tartani?

– Alábecsülsz, szépségem – szólal meg mély hangon, és hallom rajta, hogy nagyon jól szórakozik rajtam. Még mindig.

– Nem ismerlek, így alábecsülni sem tudlak.

– Rendben, akkor mit szólsz ehhez? – csettint. – Egy kérdés neked, egy kérdés nekem.

– Megmutatod, ha én is megmutatom? – vonom fel a szemöldököm, de látván a tűzbe boruló arcát, és pimasz vigyorát, egyből megbánom.

– Hát – pillant végig rajtam lassan. – Én abban is benne vagyok.

– A kérdés elég lesz – vágom rá egyből, és hálát adok a gardróbok magasságos Istenének, amiért alig látszik, hogy az arcom mostanra már valószínűleg pipacspiros.

– Jól van, kezd te – mutatok rá, ő pedig elgondolkodva ütögetni kezdi az ujját az állához. Ezt általában gyerekesnek gondolnám, de neki jó áll.

– Milyen szakon tanulsz?

Arra gondoltam, hogy valamivel eredetibb kérdést tesz fel, de ekkor leesik, hogy mit csinál.

– Művészet, és elég tágan fogalmaztam most ahhoz, hogy leszűkítsd a kört. – Előre dőlök a térdeimen. – Jártok Gillel?

– Féltékeny vagy, szépségem? – villan meg a tekintete.

– Nem, csak szeretném tudni, hogy ki fogja-e kaparni a szemem.

– Nem járunk, csak összejöttünk párszor. Talán kétszer – vonja meg a vállát.

Igen, határozottan ki fog nyírni a diákszövetségi csaj.

– Van barátod? – teszi fel hirtelen a kérdést.

– Nincs.

– És randizol most valakivel?

– Ez már két kérdés.

– Utána kétszer te jössz – vágja rá egyből. – Randizol valakivel?

– Semmi közöd hozzá – sóhajtok, mert igenis gáznak tartom, hogy semmi időt nem szakítottam az elmúlt hónapokban az ismerkedésre. Úgy élek, mint Szűz Mária, de szó szerint.

– Ejnye, Millie, nem szép így játszani. Én követem a szabályokat – csettint a nyelvével.

Pár pillanatig figyelem a sötétben megcsillanó szemét, mielőtt még nagy sóhajjal megadnám magam.

– Nem, nem randizom. Nem igazán volt időm ezzel foglalkozni.

Rowan továbbra is tanulmányoz, de ahelyett, hogy tovább firtatná a témát, csak bólint.

– Te jössz.

Próbálom félretenni a bizsergést a mellkasomban.

– Hova valósi vagy?

– Dallas mellől jöttem – vigyorodik el büszkén. – És nem, nem bánom, hogy ilyen messze eljöttem.

– Honnan… – rázom meg a fejem. – Nem túl kreatív kérdés.

– Művészként megerőltethetnéd magad, Millie – csóválja a fejét rosszallóan.

– Oké, szexeltél már úgy, hogy ott volt valamelyik barátod? – kérdezem, és fogalmam sincs mit gondoltam, hogy majd talán zavarba hozom ezt a magabiztos, dögös pasast? De közben… Jesszus, tényleg zavarban van. A tarkóját vakarja, és elfordítja a fejét.

– Egyszer belekerültem egy kisebb gruppenbe, de annyira el voltam ázva, hogy alig emlékszem rá – vallja be. – Mármint én csak feküdtem a fotelban kiütve ők meg... tudod.

Normális, hogy felizgat ennek a gondolata? Benedvesítem nyelvemmel a számat, ami annyira kiszáradt, hogy olyan, mint a csiszolópapír, ez a mozdulat pedig nem kerüli el Rowan figyelmét sem. Fájdalmasan összehúzza az arcát.

– Baszki, Millie… - dönti hátra a fejét. – Te hova valósi vagy? – kérdezi rekedtes hangon, én pedig az arcomba harapok belülről, hogy elfojtsam a feltörni készülő nevetésemet.

– Moszkva.

Döbbenten hajtja előre a fejét, és nagy szemeket mereszt rám.

– Ez most komoly?

– Igen, komoly.

– Mióta élsz itt?

– Hét éve.

– Azta – néz rám kissé ámuldozva. – Imádom az idegen dolgokat. Tudtam, hogy nem vagy idevalósi, hallom az akcentusod, de nem gondoltam arra, hogy orosz lennél.

– Pedig az vagyok – szegem fel az állam. – És nem, nem iszok reggelire vodkát.

Rowan hangosan felnevet.

Úgy tűnik az egy kérdés, egy válasz játéknak lőttek. Hamar beránt mindkettőnket egy újabb téma.

– Nem furcsa itt? – kérdezi.

– Őszintén? De igen – válaszolok egyenesen. – Mai napig vannak dolgok, amiket nem szoktam meg – rázom meg a fejem. – Néha túl sok a mű boldogság. Van, amikor egyszerűen csak morcos akarok lenni, és olyan, mintha ez zavarna sok embert.

– Folytasd – néz rám érdeklődve.

– Nem tetszik, hogy ennyire Starbucks központú mindenki. Én jobban szerettem kézműves kávézókba járni otthon. Emellett úgy érzem, túl vagyunk sztereotipizálva mi, európai nők – bólintok határozottan. – Néha túl sunshine ez a világ, de persze tetszik. Jobban élünk itt, mint ott, ezért pedig hálás vagyok anyunak.

– Tudod, néha még nekem is sok a sunshine – mosolyodik el. – Néha én is szeretnék rosszkedvű lenni, és elég sok az elvárás is. Megértelek. Anyukáddal jöttél ide?

– Igen. Vegyész, és itt kapott álláslehetőséget. Apámmal elváltak. Ő is vegyész egyébként. A társvállalatnál dolgozik. Jóban vannak, van egy menyasszonya Nadia. Bírom, jó fej.

– Ritkán hallok jó csonka családokról – néz rám elmélyülten.

– Igen, elég sok munkájuk volt abban, hogy ez működjön.

Figyeljük egymást, a másik reakcióját, miközben a családjainkról beszélünk. Rowan mesél arról, hogy a szülei mennyire büszkék rá, amiért hoki ösztöndíjat kapott, illetve az ünnepekről, amiket Dallasban tölt. Mesél a kosztokról, miután végighallgatja mi miket eszünk és iszunk Oroszországban, nekem pedig összefut a nyál a számban, ahogy az édesanyja hagymás krumplijának a receptjéről beszél. Nem kerüli el a figyelmem, hogy az egész beszélgetés alatt teli szájjal mosolyog, és hangosan nevet. Sokszor láttam már, de mindig kicsit visszahúzódóbbnak gondoltam a társainál. Meglep, hogy pont az én társaságomban engedett fel ennyire.

– De komolyan, el kéne jönnöd. Mondjuk Hálaadáskor. Ti azt nem ünnepelitek.

– Nem – rázom meg a fejem, de még mindig ott akadok le, mennyire lazán ejti ki azokat a szavakat, hogy el kéne mennem hozzá…

– Látnod kell apám micsoda bulit csap össze, na meg a sült pulyka.

– Ne beszélj kajáról – nyögök fel. – Ebéd óta nem ettem.

Rowan meleg tekintettel néz rám.

– Komolyan mondom, látni akarlak az otthonomban – szólal meg komoly hangon, aztán mintha kissé megijedne attól, amit mondott, megrázza a fejét. – Persze csak, ha szeretnél.

– Nem ismerlek.

– Akkor ismerj meg – vágja rá. – Szóval éhes vagy? Ha kiengednek minket, elmehetnénk bekapni valamit. Mit szólsz?

Ha nem ismerném arra gondolnék, hogy kissé zavarban van, és tényleg tűkön ülve várja a válaszom, mint aki bármelyik pillanatban arcon csapást kaphat. Igazából nem látom, miért lenne gond, ha folytatnánk kint a beszélgetés. Nekem jólesik a társasága, neki meg… gondolom, jólesik beszélgetni is, nem csak dugni.

– Oké – suttogom, mire megkönnyebbülten elmosolyodik.

– Király. Akkor randizunk.

Megfeszülök.

– Nem, csak eszünk.

– Az randi.

– Bekapunk valamit, nem randira hívtál.

– Nálunk az randi – vágja rá. – Randizz velem, Millie!

– Nem ismerlek.

– Erre van a randi.

– Nem adod fel, mi? – nevetek fel.

– Kurvára nem.

– Ha jó lesz a kaja, randizhatunk.

– Abba nem sok beleszólásom van.

– Akkor válassz jól – kacsintok rá.

Élcelődök, pedig teljesen biztos vagyok abban, hogy ennek nem lesz folytatása. Rowan rohadt elfoglalt, és éppen a csúcsát éli egyetemi éveinek. Én nem vagyok az a lány, akit be tudna fogni szeretőnek, komoly kapcsolatra a sportolók a kampuszon pedig köztudottan nem vágynak.

– Ez – mélyeszti belém a tekintetét – nagyon jó lesz.

Meg sem kérdezem, hogy miről beszél, mert nem tudom, hogy most nekem mondja-e, vagy inkább magának. A levegő egyre sűrűbbé válik, és hiába hatalmas Gill gardróbja, mégiscsak szűkös két embernek, amiből az egyik legalább kettőt tesz ki. A lábaim már begörcsöltek, úgy kucorodtam össze a sarokban, így nehézkesen, de felállok, hogy kinyújtóztassam magam. Rowan nagyot nyel, ahogy végigpillant a testemen. Meg sem próbálja leplezni, amikor rajtakapom, csak rám kacsint, és tovább figyeli, amint kezemet a combomhoz dörzsölve elfordulok tőle. Ujjaimat végighúzom Gill ruháin, és bár nem szeretnék kutakodni, mégis megakad a szemem egy nagyon rövid és nagyon kivágott ezüst- színű ruhán. Ahogy kihúzom, kiráz a hideg tőle. Van olyan időszak, amikor az ember ilyet hord? Csak, mert kétségkívül nem nappali hordásra tervezték, és ebben még nyáron is lefagyna a fenekem. Látom magam előtt, ahogy a szőke bombázó mellei kibuggyannak belőle, a fenekére pedig úgy feszül az anyag, hogy bármelyik férfit őrületbe kergetné.

– Ahogy elnézem, nem rajongsz az ilyen darabokért – nyög fel Rowan, miközben lassan feláll. Hangosan megropogtatja a nyakát, mire felé kapom a fejem.

– Jól vagy?

– Persze, csak beállt a hátam. Már vagy két órája itt gubbasztok.

– Két órája? – fordulok szembe vele, mire elém tartja az óráját. – Ennyi ideig beszélgettünk?

Hogy nem keresett ennyi ideig valaki minket? Talán elfelejtettek volna minket? Rowan szórakozottan bólint, és tekintete ismét a ruhára téved.

– Mit gondolsz róla?

– A ruháról? – Bólint. – Nem az én stílusom – vallom be nem túl nagy önbizalommal.

Mégis tetszik, hogy Rowan úgy néz rám, mintha valami olyasfajta egzotikum lennék a számára, amihez hasonlóval még nem találkozott.

– Neked nincs is akcentusod – jegyzem meg.

Most már olyan közel áll hozzám, hogy az arca egyre tisztábban rajzolódik ki előttem. A rövid szakáll ellenére olyan mély, hosszú gödröcskéket látok, hogy elalélok tőle. Nekem kettő pont van az arcom mindkét felén, de ez… ez a mélység az arcon valami egészen más.