PIERCE BROWN

VÖRÖS LÁZADÁS

„Emlékezetes történet bosszúról, hadviselésről és hatalomvágyról, mely a Trónok harca és Az éhezők viadala legjobb pillanatait idézi.”

Kirkus Reviews

„Pompás bemutatkozó regény…

A Vörös lázadás túlmutat korunk disztópia regényein.”

USA Today

Pierce Brown: Red Rising

Copyright © 2014 by Pierce Brown

Hungarian translation © Török Krisztina, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pierce Brown: Red Rising

Del Rey, Random House, USA, 2014

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-615-5468-32-2 (epub)

ISBN: 978-615-5468-33-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Fehér Ildikó, Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction, fantasy

Élhettem volna békében. De ellenségeim harcba kényszerítettek.

Előttem ezerkétszáz ifjú és leány a legkiválóbbak közül. Hallgatják a hatalmas márványoszlopok közt szónokoló, könyörtelen Arany férfit. Hallgatják a szörnyet, aki szívemre ezt az emésztő lángot hozta.

– Nem minden ember teremtetett egyenlőnek – zengi. Magas, uralkodói termet, akár egy sas. – A gyengék megcsalnak benneteket. Azt mondják, a szelídek öröklik a Földet. Hogy az erősnek óvnia kell a gyengét. Íme hát a Demokrácia Nemes Hazugsága. A kórság, ami felfalja az emberiséget.

Tekintete átdöfi az összegyűlt diákokat.

– Ti és én Aranyak vagyunk. Az evolúció csúcsa. Magasan az emberiség húshalmai fölé emelkedünk, nyájként terelgetjük az alacsonyabb rendű Színkasztokat. Ez mind a ti örökségetek – mondja, majd szünetet tart, szeme a gyülekezetet fürkészi. – De ingyen nem kaphatjátok meg. A hatalmat meg kell szerezni. A javakat el kell nyerni. Az uralmat, a birodalmat, az irányítást vérrel kell kiérdemelni. Nektek, megsebzetlen gyermekeknek nem jár semmi, ti nem ismeritek a fájdalmat. Ti nem tudjátok, ősapáitok milyen áldozatot hoztak, hogy ti ezekre a magaslatokra feljuthassatok. Most még nem tudjátok. De hamarosan megtudjátok. Hamarosan megtanuljátok, miért az Aranyak vezetik az emberiséget. És megígérhetem, hogy csakis az igazán a hatalomra termettek élik túl közületek a leckét.

Csakhogy én nem vagyok Arany. Én Vörös vagyok.

Ez az ember a magamfajtát gyengének hiszi. Azt gondolja, ostoba, puha, alsóbbrendű vagyok. Én nem palotákban cseperedtem. Nem lovagoltam tágas réteken, és nem csipegettem kolibrinyelvragut. Ennek a durva és kemény világnak a gyomrában edződtem. A gyűlölet kovácsolt. A szerelem erősített.

Ez az ember téved.

Egyikük sem éli túl.

Első rész
A rabszolga

Van egy virág, a Marson is megél. Vörös, harsány, és még a mi földünk is megfelel neki. Hemantusznak hívják. Vérvirág.

1
A Pokolfúró

A legfontosabb, amit magamról elmondhatok, hogy az apám fia vagyok. És amikor érte jöttek, megtettem, amit kért. Nem sírtam. Akkor sem, amikor a Társadalom leadta a letartóztatását a tévében. Akkor sem, amikor az Aranyak bírósága előtt állt. Akkor sem, amikor a Szürkék felakasztották. Ezért anyám megütött. Elvileg Kieran, a bátyám a mindenbe belenyugvó alkat. Ő az idősebb, én a fiatalabb. Nekem kellett volna sírnom. Közben meg Kieran zokogott, mint egy lány, amikor a kis Eo apám munkáscsizmájának bal szárába tűzte a hemantuszt, és visszarohant az apja mellé. Leanna, a nővérem egy siratóéneket dúdolt halkan. Én meg csak néztem apámat, és arra gondoltam, milyen kár, hogy táncolva halt meg, de még a táncos cipőjét se viselhette hozzá.

A Marson alacsony a gravitáció. Meg kell rántani az akasztott ember lábát, hogy eltörjön a nyaka. A szeretteikre hagyják a feladatot.

Saját izzadságom bűze tölti meg a hőszkafanderemet. Ez valami nanoműanyag védőruha, és ahogy a neve is mutatja, meleg. A talpamtól a fejem búbjáig szigeteli a testem. Nem jut be rajta semmi. És ki se jut belőle semmi. Főleg a meleg nem. A legrosszabb, hogy még a szemedből se törölheted ki az izzadságot. Átáztatja a fejpántot, lecsorog tócsába az ember lábához, és szarveretesen csíp. És akkor még ott van a húgy. Mert behugyozol. Tankernyi vizet szívsz fel az ivószipkán át. Azt hiszem, kérhet az ember katétert is. De inkább a húgyszagot választjuk.

A fülbeszélőn hallom a klánom fúróit, valami pletykát rágnak fölöttem, míg én a karomFúrón nyomulok lefelé. Egyedül vagyok az alagutamban egy gigászi fémkarhoz hasonló gép nyergében, ezzel marom és tépem fel magam alatt a földet. A fúró tetején, ahol a könyökízület következne, van a nyeregülésem, onnan irányítom a sziklavájó ujjakat. Beledugom a kezem a kontrollkesztyűbe, ami a csápszerű fúrókat irányítja vagy kilencven méterrel a seggem alatt. Úgy mondják, ha Pokolfúró akarsz lenni, hát lángnyelvekként pattogjanak az ujjaid. Az enyémek még a lángnál is fürgébbek.

Csak a hangok vannak velem, a fülemben, azt nem számítva magam vagyok a mélységes alagútban. Csupa rezgés vagyok, és a saját lélegzetem visszhangja, és sűrű és mételyes forróság, mintha forró húgyból varrt, nehéz folttakaró bugyolálna be.

Újabb izzadságpatak tör át piros homlokpántomon, a szemembe csurog, és marja, míg az is éppolyan rőtvörös lesz, mint a hajam. Régebben állandóan az arcomhoz kaptam, hogy letöröljem az izzadságot, de persze csak a hőszkafander arclapját vakarásztam hiába. Még ma is ott van bennem a késztetés. Három év se volt elég, hogy megszokjam az izzadság maró gyötrelmét.

Körülöttem az alagút fala fénysávok kénsárga áradatában fürdik. Ahogy felnézek a keskeny, függőleges járaton, amit ma faragtam a sziklába, felettem a fény elenyészik. Ott fenn folyékony ezüst ragyogásban ül ki a kincset érő hélium-3, de én az árnyékban rejtőző részeket lesem, ahol a fúróim forrósága által idevonzott lándzsaviperák tekeregnek. Átrágják magukat a hőszkafanderen, átharapják a nanoburkot, és a legforróbb helyekre igyekeznek befúrni magukat, ami alapvetően az ember hasa, hogy ott lerakják a tojásaikat. Martak már meg. Azóta is van, hogy álmodom a döggel, fekete, mint egy vaskos olajinda. Combnyi vastagságúra és három ember hosszúra is megnőhetnek, de mi leginkább a kölyköktől rettegünk. Azok még nem tanulták meg beosztani a mérgüket. Az ő őseik is a Földről érkeztek, mint a mieink, és aztán a Mars meg a mély alagutak lassan átváltoztatták őket.

Kísérteties idelenn a mélyben. Magányos. A fúró sikolyán túl hallom a brigád hangját. Egytől egyig idősebbek nálam. Látni azonban nem látom őket a sötétben, magasan a fejem felett. Az alagutam torkolatánál fúrnak odafenn, kampókkal és köteleken ereszkednek egyre lejjebb, hogy a hélium-3-ereket lecsapolják. Nekik méteres fúróik vannak, azzal szecskázzák a sziklát. Ahhoz a munkához is eszelős kéz- és lábügyesség kell, de a bajnok én vagyok. Mert én vagyok a Pokolfúró. Nem akárki állhat be közénk, én ráadásul a valaha volt legfiatalabb vagyok a sorban.

Három éve dolgozom a bányában. Tizenhárom évesen áll munkába az ember, mert aki dugni tud, az tud fúrni is. Legalábbis Narol bácsi így mondta. Bár én csak fél éve házasodtam meg, szóval nem igazán értem, miért mondta.

Ahogy a kontrollkijelzőre pillantok, és a karomFúró ujjaival elkerülök egy újabb hélium-3-eret, finoman és óvatosan, hogy lehámozzam róla a haszontalan sziklát, de kárt ne tegyek benne, Eo táncol be a gondolataimba. Eo. Néha nehéz nem úgy gondolni rá, ahogy gyerekkorunkban mindannyian neveztük.

A kis Eo, apró lányka a hatalmas, vörös sörény alatt. Vörös, mint körülöttem a sziklák, nem rendes vörös, nem rőtvörös. Olyan vörös, mint otthonunk, a Mars. Eo is tizenhat, mint én. És lehet, hogy hozzám hasonlatos – Vörös földásók klánjából, dalok és táncok és a föld gyermeke –, mégis, mintha könnyű levegőből szőtték volna, a végtelen éterből, amely lágy mintába szorítja a csillagokat. Nem mintha láttam volna már csillagokat. A bányászkolóniák Vörösei soha nem látják a csillagokat.

Kis Eo. Tizennégy évesen férjhez akarták adni, mert a klánban a lányoknál ez a szokás. De inkább nem evett, hogy kivárja, míg betöltöm a tizenhatot, ami a férfiak házaskora, és csak akkor húzta ujjára a cérnakarikát. Azt mondta, kisgyerekkora óta tudta, hogy én leszek a férje. Én nem tudtam.

– Vissza, vissza, vissza! – rikoltja Narol bácsi a fülbeszélőbe. – Vissza, Darrow fiam!

Megmerevednek az ujjaim. Magasan van fölöttem a többiekkel, és a sisakmonitorán át figyeli a munkámat.

– Mi a gáz? – kérdem ingerülten. Nem szeretem, ha megakasztanak.

– Még hogy mi a gáz, azt kérdi a kis Pokolfúró – göcög a Vén Barlow.

– Gázciszta, az a gáz – ugatja Narol. Ő a kétszáz fős brigádunk irányítóSzava. – Fogd vissza magad. Hívom a szkenBrigádot, hogy analizálják a részecskéket, mielőtt még a levegőbe repítesz bennünket.

– Még hogy az gázciszta? Semmiség az. Én gázpörsenésnek mondanám. Elintézem.

– Egy éve van a fúrón, és már azt gondolja, hogy lerúgta a tojáshéjat! A kis szaros – jegyzi meg a Vén Barlow szárazon. – Ne feledd Arany vezérünk szavát. Türelem és engedelmesség, fiatalember. A vitézség erényes oldala a türelem. Az emberség erényes oldala pedig az engedelmesség. Hallgass az idősebbre.

Csak forgatom a szemem a bölcsességre. Mert esetleg ha az idősebbek is meg tudnák csinálni, amit én, még talán lenne értelme hallgatni rájuk. De lassú a kezük s az eszük is. Néha az az érzésem, egyszerűen csak azt akarják, hogy én is éppolyan legyek, mint ők. A nagybátyám leginkább.

– Mindjárt sírva fakadok. Ha szerinted gázciszta, egyszerűen leugrok, és kéziszkennelem. Nem ügy. Nem kell a felhajtás.

Folyton az óvatosságról papolnak. Mintha a nagy óvatosságukkal olyan messzire jutottak volna. Évtizedek óta nem nyertünk Babért.

– Özvegyet akarsz csinálni Eóból? – röhög fel az éter recsegésével Barlow. – Felőlem aztán. Csinoska holmi. Fúrj csak bele a cisztába, a lányzót meg hagyd rám. Öreg vagyok, és hájas, de a fúróm még nem csorba, de nem ám!

Felettem felröhög vagy kétszáz fúró. Úgy szorítom a kontrollmarkot, hogy kifehérednek a bütykeim.

– Hallgass Narol bácsira, Darrow. Várjunk inkább, míg nincs megbízható eredmény – mondja Kieran, a bátyám. Három évvel idősebb nálam. Ettől persze rögtön ő lesz a család esze, a nagy bölcs. Pedig csak óvatos, annál többet nem tud. – Semmi nem szalad el.

– Hogy semmi?! Csak épp az idő, a pokolba is. A szkenBrigádnak ez órákba telik – kaffantok rá. Egytől egyig tévednek és lassúak, és nem jut el az agyukig, hogy a Babérhoz egy merész lépés elég. És ami még rosszabb, nem hisznek bennem. – Gyáva vagy, Narol.

Csend.

Nem éppen hasznos húzás legyávázni azt, akinek a beleegyezésére vársz éppen. Kár volt mondani.

– Én azt mondom, szkenneld csak le magad – recsegi Loran, Narol fia, az unokabátyám. – Mert ha nem, megint a Gamma az Arany, és megint övék lesz a Babér, vagy ezredszer már.

A Babér. A lykosi bányászkolóniában huszonnégy klán él, és közülük az egyik negyedévente megkapja a Babért. Amivel nagyobb fejadag jár, több, mint amennyi az ember gyomrába fér. És több füstpálca, tarka takarók a Földről. Borostyánszínű italok a Társadalom védjegyével. És persze a győzelem. Emberemlékezet óta a Gamma klán nyeri el mindig. Így nekünk, a gyengébb klánoknak leginkább a fejadagról szól, mert a mi kvótánk éppen csak elég. Eo szerint a Babér csak a csalogató sárgarépa, amit a Társadalom belógat elénk, hogy jó szamárként húzzuk az igát, és közben tudjuk, milyen lassúak és gyengék vagyunk, mert nem érjük el soha. Elvileg mi vagyunk az úttörők. De Eo rabszolgának mond bennünket. Szerintem meg egyszerűen csak nem akarjuk eléggé, és nem adunk bele mindent. Az öregek miatt soha nem vállalunk kockázatot.

– Ne magyarázz a Babérról, Loran. Ha eltalálja a cisztát, mind örökre lecsúszunk a szarveretes Babérokról, fiam – morogja Narol bácsi.

Összeakad a nyelve. Még a fülbeszélőn át is érzem az ital szagát. Ki akarja hívni a szenzorosokat, hogy bebiztosítsa magát. Vagy egyszerűen csak fél. A részeges úgy ázik a rettegésben, mint a saját húgyában. Hogy mitől retteg? Az uraktól, az Aranyaktól? Vagy a csicskásaiktól, a Szürkéktől? Ki tudja? Kevesen. És kit érdekel? Még kevesebbet. Igazából egyetlen ember volt, akit érdekelt a nagybátyám, de az meghalt, amikor Narol megrántotta a lába szárát.

A nagybátyám gyenge alak. Az itallal nem tart mértéket, de egyebekben óvatos, az apám fakó árnya. Lustán és laposan pislog, mintha fájna neki újra meg újra kinyitni a szemét, és meglátni ezt a világot. Nem bízom benne itt lenn a bányában, bár igazság szerint nem bízom benne máshol sem. Anyám azonban azt mondaná, hogy fogadjak szót neki, ő az eszembe idézné az idősek tiszteletét. Bár már családos vagyok, és bár a klánom Pokolfúrója is vagyok, azt mondaná, hogy „az én talpamon még nem érdesedett meg a bőr”. Engedelmeskedem hát, bár legalább annyira őrjítő a tudat, mint az örök izzadság a képemen.

– Legyen – morgom.

Markolom a fúróöklöt, és csak várok, míg a nagybátyám a mély alagút feletti váróból a biztonságiakat hívja. Órákba telik. Kimatekozom. Még nyolc óra a dudaszóig. Ha meg akarjuk verni a Gammát, tartanom kell az óránkénti 156,5 kilós tempót. Legjobb esetben is két és fél óra lesz a szkenBrigádnak, míg ideérnek, és mindent bemérnek. Vagyis utána 227,6 kilót kell aratnom per óra. Ami képtelenség. De ha nem állok le, és lezavarom az unalmas szkennelést, akkor mi vagyunk a nyerők.

Narol bácsi meg Barlow vajon tudja, milyen közel a cél? Meglehet. És meglehet, hogy mindamellett egyszerűen úgy vannak vele, hogy semmi sem éri meg a kockázatot. Talán azt hiszik, hogy isteni beavatkozás miatt úszik el az esélyünk. Mert a Babér a Gammáké. Mert így mennek a dolgok, és így is maradnak. Mi, Lambdák meghúzzuk magunkat szegényesebb otthonainkban, az éppen csak elegendő élelmünkkel. Ez a rend. Nincs semmi, ami miatt érdemes lenne vállalni a kockázatot, hogy felborul a fennálló rend. Az apám ennek az igazságát egy kötél végén himbálózva tanulta meg.

Semmi sem ér annyit, hogy az életünket tegyük fel rá. A mellemen érzem a hajból és selyemből font jegyláncot, és Eo bordáit látom magam előtt.

Ebben a hónapban még jobban kinyomják majd a finom bőrét. És a hátam mögött végigkilincseli a Gamma családokat maradékért. Én meg úgy teszek, mint aki nem tud róla. De még így is éhezni fogunk. Túl sokat eszem, mert még csak tizenhat vagyok, egyre csak növök. Eo azt hazudja, hogy nincs étvágya. Egyes nők ételért meg finom holmikért eladják magukat a Bádogbögréknek (a Szürkéknek, hivatalosan), akik a kis kolóniánk helyőrségi csapatát alkotják, és a Társadalom rendelkezéséből ülnek a nyakunkon. Eo soha nem árulná a testét, csak hogy nekem legyen mit ennem. Ugye nem? Aztán alaposabban átgondolom. Mert én bármit megtennék, hogy enni adjak neki…

Lepillantok a fúróm hegyére. Jó mélyre hatolt, a kiásott lyuk aljába. Ott már csak a kőtörmelék meg a sziszegő, üvöltő fúrók vannak. Mielőtt még alaposabban átgondolnám, már ki is csatoltam a biztonsági hevedereket, és kezemben a kéziszkennerrel levetem magam a százméteres lyukba a fúró csápjai felé. Ide-oda rúgom magamat a vájat függőleges falain és a fúró hosszú, rezgő testén, hogy lassítsam a zuhanásomat. Arról azért meggyőződöm, hogy nem egy lándzsavipera-fészeknél kapom el a fúró szárát, és fékezek be, alig valamivel a fúrócsápujjak felett. A tíz ujj izzik a forróságtól. A levegő remeg, vibrál. Az arcomon is érzem a hőt, ahogy a szemembe döf, a gyomromba öklöz, és megmarkolja a tökeimet. Ha az ember túlságosan óvatlan, még a csontja is szétolvad azokon a fúrókon. És én óvatlan vagyok, de legalább fürge.

Centinként araszolok be a fúróujjak közé, a lábam elöl, utána behajolok, hogy oda tudjam tartani a feltételezett gázcisztához a szkennert. Elviselhetetlen a forróság, a beszívott levegő szinte elemészti a tüdőmet. Hiba volt lejönni. A fülbeszélőből hangok ordítanak rám. Majdnem hozzáérek az egyik fúróhoz, mikor végre behajolhatok a műszeremmel a cisztához. A szkenner megremeg a kezemben, ahogy analizálja a talajt, és végre felvillan rajta az eredmény. A hőszkafanderem bugyborékol, és csípős, édeskés szag csapja meg az orromat, olyan, mint az elégetett szirup. Egy Pokolfúró orrának ez a halál szaga.

2
A község

A hőszkafanderem nem bírja ezt a lenti hőséget. A külső rétege már majdnem átolvadt, nemsokára annyi a második rétegnek is. De ekkor végre ezüstösen felvillan a szkenner, megvan, amiért jöttem. Ezt kis híján benéztem. Szédelegve, rémülten tolom fel magamat a fúróktól. Araszolva rángatom feljebb magam, el a félelmetes hőségből. De akkor valami beszorul. Nem tudom kiszabadítani a lábamat az egyik fúróujj vezetékei alól. A rémülettől kapkodva szedem a levegőt, egyre inkább pánikba esem. Látom, ahogy a csizmám sarka szétolvad, oda az első réteg. Már a második is bugyborékol. Azon belül a húsom következik.

Összeszedem magam, mélyet lélegzem, hogy a levegő elfojtsa a rémült sikolyokat, amik a torkomba szorultak. Eszembe jut a penge. A derekamról, a tokjából előkapom a csuklós parittyaPengét. Kegyetlen, sarló formájú, görbe vágóeszköz, hosszú, mint a lábam, arra szolgál, hogy épp az ilyen helyzetekben beszorult végtagokat lemetssze, és egyben kauterizálja is a sebet. Általában ha beszorul az ember, pánikba esik, és a keze elügyetlenedik, de a rusnya félhold még ügyetlen kezekkel is használható fegyver. Ám az én kezem még a legnagyobb rémület közepette sem ügyetlen. Háromszor vágok oda a parittyaPengémmel, de nem a húsomat darabolom, hanem a nanoműanyagot. A harmadik vágással kiszabadítom annyira a lábamat, hogy a kezem segítségével felhúzhassam végre. Csakhogy közben az öklöm könnyen súrolja a fúró peremét. Metsző fájdalom hasít a kezembe. Orromat az égő hús bűze facsarja, de kint vagyok, és már mászom is felfelé, el a pokoli hőségből, nevetve kapaszkodom vissza a nyeregülésembe. De sírni tudnék.

A nagybátyámnak volt igaza. Tévedtem. De kutya legyek, ha ezt valaha beismerem előtte.

– Idióta – fogad kedvesen.

– Őrült! Szarveretes őrült – kontráz rá Loran.

– Minimális mennyiségű gáz. És most fúrnék tovább, bácsikám.

A dudaszó után a visszaVontatók viszik a termést. Leugrok a fúrómról, hagyom a mély alagútban, úgyis jön az éjszakai műszak. Elgémberedett kézzel markolom meg a kötelet, amit a többiek eresztenek le hozzám a majd’ kilométernyi hosszú vájatba, hogy felhúzzanak. De hiába ég a kézfejem marón, csak feltornázom magam végül. Kieran és Loran megvárt, együtt gyalogolunk el a legközelebbi gravLifthez, ahol a többiek ácsorognak. Nem hosszú az út, az új bánya K szakaszának sötét gyomrában jó, ha ezer métert kell menni. A plafonról sárga izzók lógnak, mint potrohos pókok.

Mire odaérünk a szögletes gravLifthez, a klánunk és a Gammák emberei már benne ácsorognak, beakasztották a lábukat a fémsínbe. Kerülöm a bácsikámat, fröcsög a dühe éppen, de a fiatalabbak közül többen is elismerően paskolják meg a vállamat. Akadnak olyanok, akik hozzám hasonlóan már a zsebükben érzik a Babért. Mindenki tudja, mennyi nyers hélium-3-at szüreteltem ebben a hónapban; többet, mint a Gammák. A vén trottyok csak morognak, bolondnak tartanak bennünket. Én meg a hátam mögé rejtem az öklömet, és beakasztom a lábamat.

Vált a gravitáció, és a magasba lövünk. Egy Gamma újonc, akinek még egy heti kosz se gyűlt a körme alá, elfelejtette beakasztani a lábfejét. Most ott lebeg a mennyezet alatt, míg a hat kilométernyi magasságot leküzdjük. Pattognak a fülek.

– Itt lebeg egy Gammaszar – röhög Barlow a Lambdákra.

Röhejesnek hangzik, nyilván, de azért mindenkinek jólesik látni, ha egy Gamma elbaltáz valamit. Nekik a Babér miatt mindenből több jut, kajából, füstpálcából, mindenből. Megszoktuk, hogy lenézzük őket. Persze elvileg ez a dolgunk, fut át az agyamon. Most vajon akkor ők fognak lenézni bennünket?

De ami sok, az sok. Megragadom a kölyök rőtvörös nanoműanyag szkafanderének az alját, és lerántom közénk. Kölyök. Nevetséges. Alig három évvel fiatalabb nálam.

Holtfáradt, de ahogy meglátja az én szkafanderem vérvörös színét, kihúzza magát, lesüti a szemét. Így ő az egyetlen, aki látja az égést a kézfejemen. Rákacsintok, és azt hiszem, beleszarik a hőszkafanderébe. Megesik néha mindannyiunkkal. Emlékszem, milyen volt, amikor életem első Pokolfúróját megpillantottam. Istennek láttam.

Rég meghalt már.

Odafenn, a szürke beton és fém előkészítő hodályban végre lekaphatjuk a sisakot, és friss levegőt szívhatunk, amit nem jár át a fúrók olvadt hősége. De a közös izzadságunk bűze nagyon gyorsan megmételyezi ezt a levegőt is. A távolban fények villódznak, figyelmeztetnek, hogy ne menjünk a hodály másik felében húzódó horiZónavasút mágneses pályáinak a közelébe.

Ahogy elindulunk a horiZónavasút felé, már elkülönülünk a Gammáktól. Rőtvörös szkafanderek botladozó sora, felüknek a Lambda L-je, másik felüknek a Gamma nádvesszője díszlik a hátán. Két meggypiros irányítóSzó. Két vérvörös Pokolfúró.

Bádogbögrék osztaga tart szemmel bennünket, míg a kijárt betonon caplatunk. Szürke duroPajzsuk viseltes és egyszerű, éppolyan ápolatlan, mint a hajuk. Egy hétköznapi kés nem hatolna át rajta, de egy ionpenge vagy impulzusPenge, sőt egy borotva is úgy vinné, mint a papírt. De olyasmiket csak a holoKépen láttunk eddig. A Szürkék azzal se vesződnek, hogy fitogtassák az erejüket idelenn. Az oldalukon ott fityeg a bénítójuk, de tisztában vannak vele, hogy úgyse kell soha használniuk.

Nincs dicsőbb erény, mint az engedelmesség.

Rusnya Dan, a Szürkék kapitánya, hájas seggfej, megdob egy kaviccsal. A bőre ugyan barnább, mint a társaié, mert sokat járt a napon, de a haja éppolyan szürke, mint a Színkasztjának általában. Zsíros, ritkásan lóg bele a szemébe, hamuba forgatott két jégkocka. Mindkét karján ott kunkorodik Színkasztjának pecsétje, egy négyes számhoz hasonlatos kacskaringós, szürke szimbólum, mellette vonások. Minden kézen és csuklón ott van. Kegyetlenül és mogorván, amilyenek a Szürkék maguk.

Azt beszélik, Rusnya Dant akkor helyezték át az eurázsiai határvidékről, bárhol legyen is az, amikor megrokkant, és nem akartak új kart venni neki. Valami ócska pótkarja van csak. Ez komplexusokat ébreszt benne, alaposan végigmérem hát a kart, hogy ő is lássa.

– Látom, izgalmas nap volt odalenn, drágám – mondja, s a hangja pont olyan poshadt és nehéz, mint a hőszkafanderemben megszorult levegő. – Te vagy hát a bátor hős, ugye, Darrow? Mindig tudtam, hogy egy szép napon bátor hős leszel.

– Maga a hős – biccentek a karja felé.

– És persze irtó okosnak tartod magad, he?

– Én csak egy Vörös vagyok.

– Add át üdvözletem a kis madárkádnak – kacsint rám. – Tömni való kis forma – nyalintja meg a szája szélét. – Pedig csak egy Vörhenyes.

– Madarat nem láttam még soha – felelem. Jó, a HK-n azért már igen.

– Csoda egy pofa vagy te – vihog. – Álljál csak meg, ne rohanjál annyira – szól utánam, ahogy elfordulok. – Azért egy meghajlás a feljebbvalóknak nem venné ki rosszul magát!

Azzal a társaira vigyorog. De nem izgat a kekeckedése, visszafordulok felé, és mélyen meghajtom magam. A nagybátyám észreveszi, undorodva fordul félre.

Elhagyjuk a Szürkéket. Nem zavar, ha meghajolok néha előtte, de azért alkalomadtán átvágnám Rusnya Dan torkát. Ja, és alkalomadtán lángHajóval átruccannék a Vénuszra mókázni egyet.

– Hékás, Dago! Dago! – kiált oda Loran a Gammák Pokolfúrójának. A tag valóságos legenda, a többi fúró csak vihar egy pohárban hozzá képest. De én még nála is jobb leszek. – Mennyit fejtettél?

Dago, akinek a képe gunyoros vigyorba fagyott cipőtalp, meggyújt egy füstpálcát, és nagy füstfelhőt pöfékel.

– Gőzöm sincs – énekli.

– Ugyan!

– Nem izgat. A nyers szüret soha nem számít, Lambda.

– Hogy a pokolba ne számítana! Mennyit szüretelt a héten? – kiáltja a levegőbe Loran, miközben besorjázunk a vonatba. Már mindenki füstpálcákat szopogat vagy a lőrét húzza meg. De azért figyelnek.

– Kilencezer-nyolcszázhuszonegy kilót – dicsekszik egy Gamma.

Csak ennyi kell, és már nagy mosolyogva ellazulok, a fiatalabb Lambdák pedig helyettem is ujjonganak. Az öregek nem reagálnak. De az én eszem már csak azon jár, hogy Eo mihez kezd majd a sok cukorral ebben a hónapban. Még soha nem kerestünk cukrot, legfeljebb kártyán nyertünk. De gyümölcsöt se. És úgy tudom, a Babérral gyümölcs is jár. Nyilván szét fogja osztogatni az éhes kiskölyköknek, csak hogy megmutassa a Társadalomnak, nem szorulunk rá a díjaikra. Én meg? Hát én megeszem az összeset, aztán talán tele hassal politizálgatok, ha úgy hozza a kedvem. De Eót fűti a szenvedély az eszmék iránt, engem meg csak az iránta érzett szenvedélyem fűt.

– Akkor se nyertek – énekli Dago, ahogy a vonat nekilódul. – Darrow kölyökkutya még, de ezt ő is tudja, ugye, Darrow?

– Kölyök vagyok, vagy sem, most elporoltam a redvás seggedet.

– Komolyan?

– Halál komolyan – kacsintok rá, és még csókot is dobok neki. – Miénk a Babér. Ezúttal küldheted a mi járásunkba a húgocskáidat cukorért – mondom, és a barátaim felröhögnek, a sisakjukat csapkodják nagy jókedvükben a szkafanderük combjához.

Dago csak néz. Aztán nagyot szív a füstpálcájából, az felizzik, de gyorsan el is parázslik.

– Ez vagy te – mondja nekem. És a füstpálcából fél pillanat múlva már csak hamu marad.

Miután kiszállunk a horiZónavasútból, egy emberként hömpölygünk a csapatóba. Hideg, penészes hely, és a bűz se semmi. De persze mit várjunk egy szűkös, fémből készített barakktól, ahol férfiak ezrei hányják le magukról a munka után az izzadt, hugyos szkafandert, hogy lecsapassák magukról a bűzt. Ronda hely. És sötét. A földön vastagon áll a mocsok. A falak recsegnek-ropognak. A cement megrepedezett, a résekben felgyűlt a szőr és a bőr.

Lerángatom a szkafandert, zuhanysapkát húzok a fejemre, és beállok a legközelebbi átlátszó fülkébe. A csapatóban többtucatnyi ilyen fülke sorakozik. Kiáltozás és motorzúgás moraja tölti meg a teret, ahol férfiak és fiúk állnak be pucéran a kötelező tisztításra. Senki se táncol, nem ugratja a másikat, itt csak a kimerültség zajait hallani, meg a tenyerek csapkodását a combokon, ami különös ritmusba áll össze a zuhanyok spriccelésének zajával.

A fülkém ajtaja sziszegve csukódik rám, kirekeszti a kinti zajt. Rozoga szerkezet, egészen eltömíti a lenti nyílást a leázott bőrcafatok, a szőr meg a haj mocska, nem tud távozni a levegő. Elhúzom a lábam a mocsokból, ahogy a gép beindul. A motor ismerősen berregni kezd, majd levegőzuhatag ömlik rám, és fülsértő vibrálással minden megtelik antibakteriális molekulákkal, amivel a gép elárasztja a testemet, hogy letisztítsa rólam az elhalt bőrt és a mocskot, és vigye a gépezet elvezetőcsatornájába. Fájdalmas.

Utána elköszönök Lorantől és Kierantól, ők egyenesen a köztérre mennek, inni és táncolni a kocsmában, mielőtt még hivatalosan is megkezdődne a Babérünnep. Éjfélkor adják át a Bádogbögrék az élelemjuttatásokat és a Babért. A nappali műszakosok előtte és utána is táncolhatnak és mulathatnak.

A legendák szerint Mars isten a könnyek apja volt, a tánc és a lant ősellensége. Az elsővel egyet is értek. Viszont mi, a Lykos gyarmat népe, akik az elsők közt érkeztünk a Mars felszíne alá hódítani, mi a tánc, a dal és a család népe vagyunk. Köpünk a legendára, nekünk is vannak velünk született jogaink. A bennünket uraló Társadalommal szemben ez ellenállásunk egyetlen formája. Ez ad nekünk némi tartást. És amíg engedelmesen ásunk, nem is nagyon érdekli őket, ha dalolunk és táncolunk. Amíg hajlandóak vagyunk előkészíteni számukra a bolygót. De hogy el ne felejtsük, hol a helyünk, egy dalt és egy táncot halállal büntetnek.

Apámnak az a tánc volt az utolsó tánca. Csak egyetlenegyszer láttam azt a táncot, ahogy a dalt is egyszer hallottam csupán. Kicsi voltam még, nem nagyon értettem, de távoli völgyekről szólt, ködről és elveszett szerelemről, meg egy aratóról, aki egyszer hazavezet bennünket ismeretlen otthonunkba. Kicsi voltam és kíváncsi, amikor a dalt hallottam egy asszony torkából, aki a fia akasztásán énekelte. Ételt lopott; magas fiú volt, de hús nem szaporodhatott a csontjaira, mert soha nem jutott neki elég eleség. Az anyja követte a halálba. Lykos népe elütötte értük a Lassuló Siratót – ami a mellkas lassú, egyre lassuló ütögetése az ököllel, ahogy a szív ver egyre tompábban és elhalóbban, míg végül nem üt már többet.

Egész éjjel kísértett az a hang. Egymagamban sírtam a konyhában, és nem értettem, hogy miért most sírok, miért nem az apám akasztásán. És ahogy a konyhapadlón feküdtem, alig hallható kapirgászás ütötte meg a fülemet. Az ajtónk felől. Ahogy kinyitottam az ajtót, kicsi hemantuszbimbót találtam a küszöbön, de nem láttam senkit, csak Eo apró lábnyomait a porban. Másodszor hozott már virágot a halál után.

Azt hiszem, nem túl meglepő, hogy a vérünkben öröklődő dallal és tánccal ébredtem rá igazából, hogy szeretem Eót. Nem a kis Eót, nem azt a kislányt, aki volt. Eót szeretem, olyannak, amilyenné vált. Ő azt állítja, már azelőtt szeretett engem, hogy felakasztották az apámat. De az én szívem akkor dobbant meg először hevesen, amikor egy füstös kocsmában megláttam vörös hajának kavargását, lábainak toppantását a citera dallamára, csípőjének ringását a dobok ütemére. Nem a szökkenései és a cigánykerekei igéztek meg, nem a fiatalok gőgös bolondozása, ahogy a táncban repülnek szinte. Mert az ő tánca kecses és előkelő volt.

Ha én nem vagyok vele, enni se hajlandó. Ha ő nem lenne nekem, élni sem akarnék.

Ugratna, ha a szemébe mondanám, de szerintem ő a mi népünk szelleme, lelke. Mert az élet kemény sorsot osztott nekünk. Ismeretlen férfiak és nők javára áldozzuk fel magunkat. Másoknak kaparjuk ki a Marsból az élhető bolygót. Ettől akadnak közöttünk romlott gondolkodásúak szép számmal. Eo kedvessége, kacagása és tüzes akarata a lehető legjobb, ami egy olyan helyen, mint a miénk, szárba szökhet.

A köztértől hét-nyolcszáz méteres alagút visz a kis félreeső községbe, ahol a családom él, ide tartok most, Eóhoz. A köztér körül vagy kéttucatnyi hasonló község csoportosul, kaptárszerűen a régi bányák sziklafalába vájt mélyedésházak tömörülése mind. Az otthonunk földből és kőből áll, a padlótól a mennyezetig. A klán maga egy nagy család. Eo kőhajításnyira nőtt fel a házunktól, a bátyjai mintha a saját bátyáim lennének. Az apja elvesztett apám helyett apám nekem is.

Barlangunk mennyezetén elektromos vezetékek dzsungele tekereg, teljes a kavalkád, annyira össze vannak kuszálódva, gabalyodva, mintha fekete és vörös liánok csüngenének a fejünk felett. Itt-ott villanyégők ereszkednek alá belőle, a köztér központi szellőzőrendszerének állandó mozgásában lágyan imbolyognak. A községünk közepén hatalmas holoKép függ. Négyszögeletes doboz, amelynek minden oldalán képek futnak. A pixelek nagy része már kisült fekete lyuk, ezért a kép elég homályos és zavaros, de a képek mindig ott vannak, soha még egy pillanatra nem sötétedett el, soha ki nem kapcsolták. Sápadt fényében fürdik a kis közösségünk. A Társadalom vetít rajta filmeket.

A mi családunk otthona a község legalsó szintjétől jó száz méterre van a sziklafalban fenn. Meredek ösvény visz fel odáig, bár köteleken és csilléken is fel lehet jutni a legmagasabb pontokra. De azokat csak a nyomorékok és az öregek használják. Akik kevesen vannak.

Nincs túl sok szoba a házunkban. Csak nem olyan rég kaptunk Eóval egy saját szobát. Kierannek és a családjának kettő is jut, a második szinten lévő egyetlen helyiségben pedig anyám és a húgom lakik.

A lykosi Lambdák egytől egyig a mi községünkben élnek. Mellettünk, úgy egypercnyi alagútjárásra a községünk két oldalán az Ómega és az Üpszilon klán határol bennünket. Egy nagy, összefüggő rendszerben élünk mindannyian, a Gammákat kivéve, mert ők a köztéren élnek. A kocsmák, selyemüzletek, javítóműhelyek és mindenféle más bazárok fölötti lakásokban. A Bádogbögrék pedig magasabban, a világunk barátságtalan és vad felszínéhez közelebb eső szinten, egy hatalmas erődben laknak. Fölöttük, a bolygó felszínén vannak a kikötők, ahová befutnak az élelmet szállító földi hajók, hogy tápláljanak bennünket, vörhenyes úttörőket.

A holoKép az emberiség küzdelmeit mutatja, majd a Társadalom diadalútja villan fel harsogó zene kíséretében. A képernyőn aranylón izzik a Társadalom szimbóluma, a körbe foglalt aranypiramis a három oldalával párhuzamosan futó egyenesekkel. A Társadalom agg uralkodójának, Octavia au Lune-nek a hangja elbeszéli a Rendszer bolygóit és holdjait fáradságosan gyarmatosító ember küzdelmeit.

„Az emberi faj létezésének hajnala óta törzsi háborúskodások közepette éli életét. Küzdelmek, áldozatok és kihívó merészség kellettek, hogy a természet saját, természetes korlátait átléphessük. Mára a kötelesség és engedelmesség egybekovácsolt bennünket, de a harcunk nem változott. Színkasztok fiait és lányait vagyunk kénytelenek feláldozni újra meg újra. Még ma, létezésünk aranykorában is szétszórjuk magvaink legjavát a csillagokban. Vajon hol bontunk elsőként virágot? A Vénuszon? A Merkúron? A Marson? Talán a Jupiter vagy a Neptunusz holdjain?”

Királynői tekintete lesüt ránk a HK-ról, hangja ünnepélyesen cseng. Kézfején ott ragyog az Aranyak szimbóluma – a szárnyas kör közepében egyetlen ponttal. Csupán egyetlen hiba csúfítja arca tökéletes szépségét: jobb arccsontján hosszú, félhold alakú sebhely éktelenkedik. Szépségében kegyetlen ragadozó madárhoz hasonlít.

„Ti, a Mars bátor úttörői, az emberiség legerősebbjei, a haladásért áldozzátok magatokat, ti kövezitek ki a jövőnkbe vezető utat. A ti életetek, a ti véretek az emberi faj halhatatlanságának záloga, mert nektek köszönhetjük, ha a Földet és a Holdunkat elhagyhatjuk. Ti elmentetek oda, ahová mi képtelenek voltunk. Ti megfizetitek mindannyiunk helyett a szenvedés árát.

Köszöntlek benneteket. Szeretlek benneteket. A hélium-3, amit ti a bolygó gyomrából kinyertek, a terraformáló eljárások lelke. A vörös bolygón hamarosan belélegezhető levegő, élhető talaj fogad bennünket. És amikor a Mars lakhatóvá válik, ha ti, bátor úttörők, előkészítettétek a vörös bolygót nekünk, puhányabb Színkasztoknak, végre csatlakozhatunk hozzátok, és akkor a legnagyobb megbecsülésnek örvendtek majd közöttünk az ég alatt, amit a ti fáradozásaitok vont fölénk. A ti izzadságotok és véretek táplálja a terraformálást! Bátor úttörők, soha ne feledjétek, hogy az engedelmességnél nincs dicsőbb erény. Engedelmesség, tisztelet, áldozathozatal, főhajtás mindenekfelett…”

A családi konyha üres, de Eo hangja kihallatszik a szobából:

– Ott állj meg, ahol vagy – utasít az ajtón keresztül. – Nehogy ide gyere, semmilyen körülmények között se merészelj benézni a szobába.

– Jó – felelem, és megtorpanok.

Egy perccel később kijön, az arca izzik az izgatottságtól. A hajában pókháló és por. Beletúrok. Most érkezhetett a Hálódából, ahol a bioSelymet termelik.

– Elbliccelted a csapatót – mosolygok rá.

– Nem volt időm, el kellett rohannom a Hálódából valamiért.

– Mi az a valami?

– Nem azért vettél el, mert mindig mindent az orrodra kötök, ne feledd – mosolyog. – És nehogy bemenj a szobába.

Az ajtóhoz vetődöm. De gyorsabb nálam, elállja az utamat, és lerántja a szememre a hajpántomat. Homlokát a mellkasomhoz nyomja. Nevetve húzom fel a szememről a pántot, a két vállánál fogva tolom el magamtól, hogy belenézhessek a szemébe.

– Különben? – kérdezem felvont szemöldökkel.

Nem felel azonnal, csak félrebillenti somolyogva a fejét, úgy méreget. Erre elhátrálok a fémajtótól. Rezzenéstelen nyugalommal szállok alá omladozó tárnákba, de bizonyos vészjelzéseket még én sem hagyok figyelmen kívül.

Eo lábujjhegyre áll, és egy puszit nyom az orromra.

– Jó fiú. Tudtam én, hogy gyorsan tanulsz – mondja. Akkor megérzi az égett bőr szagát, és felhúzza az orrát. Nem babusgat, nem szid meg, még csak nem is beszél róla, éppen csak annyit mond kissé aggodalmasan: – Szeretlek.

Óvatosan kiszedegeti a sebből a szkafanderem beleolvadt cafatjait, némelyik a csuklómig is leér, és antibiotikummal meg nukleotidokkal átitatott kötőhálót húz rá szorosan.

– Ezt meg hol szerezted? – kérdem.

– Én nem prédikálok neked, szóval te se faggass, hogy mi honnan meg micsoda, jó?

Megcsókolom az orrát, és a gyűrűsujján körbefutó vékony tincsgyűrűvel játszom. A hajam és selyemszálak fonata a jegygyűrűnk.

– Meglepetésem van a számodra – mondja.

– Ahogy nekem is a te számodra – felelem, és persze hogy a Babérra gondolok. Úgy nyomom a fejébe a hajpántomat, mintha korona lenne, ő pedig elfintorodik a nedves érzéstől.

– Jó, hát igazából nekem kettő is van, Darrow. Nem ártott volna előrelátóbbnak lenned. Szerezhettél volna nekem egy kockacukrot vagy szaténlepedőt vagy… mondjuk egy kávét az első ajándékod mellé.

– Kávét? – kacagok nagyot. – Tudod te, hogy milyen Színklánba házasodtál be?

– Nem sok haszna van egy ilyen fúrónak – sóhajt nagyot. – Leginkább semmi. Hibbant, makacs, faragatlan…

– Ügyes? – vigyorgok rá hamisan, miközben a kezem felsiklik a szoknyája alatt a combján.

– Elismerem, ennek akadnak előnyei – mosolyog vissza rám, és úgy csapja le magáról a kezemet, mintha valami pók lenne. – Na, vedd fel ezt a kesztyűt, hacsak nem akarod, hogy az asszonyok nyaggassanak. Anyád már előrement.

3
A Babér

Kéz a kézben ballagunk vissza a köztérre a zsúfolt alagúton át. Lune csak mondja a magáét felettünk a HK-n, a magasban, ahol az Aranyhomlokúaknak (az Aureáltaknak, a precizitás kedvéért) a helye van. Éppen egy Vörös bányász- és egy Narancs technikusi csoportot ért terrorista robbantás borzalmait mutatják. Arész Fiai tették, mondják. Arész bizarr jele, a kegyetlen, naptövisekkel ékített sisak lobban fel a monitoron, a tövisekből vér csöpög. Megcsonkított gyerekek képei. Arész Fiait törzsi gyilkosoknak, káoszhozóknak nevezik. Ítélkeznek felettük. A Társadalom Szürke rendőrei és katonái a romokat takarítják. Két Obszidián kasztú katona, egy nálamnál kétszer nagyobb nő és férfi lépdel a törékeny Sárga orvosok mellett, a robbanás áldozatait cipelik.

Lykoson nincsenek Arész Fiai, hiábavaló háborúskodásuk minket nem ér el. Ennek ellenére jutalmat ajánlanak bárkinek, aki segít kézre keríteni Arészt, a terroristakirályt. Ezerszer láttuk már ezt az adást, de nem vált valóságosabbá. A Fiak azt gondolják, hogy rosszul bánik velünk a Társadalom, ezért merényleteket követnek el. Céltalan cirkusz csupán. A robbantásaikkal csak késleltetik, hogy a Mars végre fogadhassa a többi Színeket. Az egész emberiséget bántják.

Az alagútban a gyerekek felugrálnak, hogy tenyerüket a plafonhoz érintsék, és a község lakói mind nagy jókedvben áradnak a Babérünnepre. Mentünkben a babérünnepi dalt énekeljük – a bakugrásos nótát a férfiról, aki egy aranymezőn talált rá a menyasszonyára. Itt is, ott is kacagás harsan, ahogy a fiúk próbálnak felfutni a falakra, vagy épp a magasba vetődve szaltózni igyekeznek, de orra buknak, egy lány ugyanakkor a szemük láttára könnyedén megcsinálja az ugrást.

A folyosón végig fények lógnak. Távolabb a harmincöt évesen már vén Narol bácsi részegen nyúzza a citeráját, és a gyerekek a lábaink körül táncikálnak. Még Narol bácsi se lehet örökké savanyú. Vállszíjakkal akasztja magára a hangszert, így a csípőjén pihen a műanyag tábla a feszes húrokkal. Jobb hüvelykjével ciccegteti végig őket, aztán egyszer csak lecsap a mutatóujj, és egyetlen húr peng élesen, míg a bal kezével sorban barázdálja a basszus húrokat egyenként. Őrjítően nehéz úgy pengetni a citerát, hogy ne gyászos nyavalygás legyen, de Narol bácsi mestere a hangszernek. Én csak szomorú dallamokat tudok rajta előcsalogatni.

Régebben sokat tanítgatott, tánclépéseket is mutatott, amiket apámnak nem maradt ideje megtanítani nekem. Még a tiltott táncot is megtanította, azt, amiért felakasztanak. A régi bányában. Addig csapkodta a bokámat egy vesszővel, míg hibátlanul nem pörögtem-forogtam-repültem a levegőben, miközben a kezemben kardként forgattam egy hosszú fémrudat. És amikor végre úgy csináltam, ahogy kell, csókot nyomott a homlokomra, és azt mondta, az apám fia vagyok. Ő tanított meg mozogni, neki köszönhetem, hogy a fogócskázások és bújócskázások során én voltam a legjobb a társaim között.

– Az Aranyak párokban, az Obszidiánok hármasával, a Szürkék pedig tucatjával összekapaszkodva táncolnak – magyarázta. – Mi egymagunkban táncolunk, mert a Pokolfúrók is magányosan fúrnak. A fiú is magányosan válik férfivá.

Hiányzik az az idő, amikor még fiatal voltam, és nem ítéltem meg a folytonos piaszaga miatt. Tizenegy éves lehettem akkoriban. Alig öt éve. És mégis, mintha egy élet telt volna el.

A Lambdák a hátamat veregetik, mikor elhaladnak mellettem, sőt, még Varlo, a pék is felvonja a szemöldökét, ahogy meglát, és egy darab kenyeret nyom Eo kezébe. Nyilván mind hallottak már a Babérról. Eo a szoknyájába dugja a kenyeret, hogy jó lesz később, és különös tekintettel mér végig.

– Úgy vigyorogsz, mint egy félnótás – csíp az oldalamba. – Mit műveltél hát?

Csak a vállamat vonogatom, és próbálom a vigyort eltüntetni a képemről. Nem megy.

– Mindenesetre nagyon büszke vagy valamire – mondja gyanakodva.

Kieran kisfia és kislánya, az unokaöcsém és -húgom, Reagan és Iro csattog el mellettünk. Ikrek, és már háromévesen gyorsabbak Kieran feleségénél, Dionánál, és anyámnál is.

Anyám mosolya legjobb esetben is szórakozott, arcán mindig a sokat megélt ember lemondása.

– Úgy fest, megperzselted magad, galambom – mondja, amikor meglátja kesztyűs kezemet. A hangja halk, gúnyos.

– Vízhólyag – vágja rá helyettem Eo. – Jó nagy.

– Apád rosszabbakat is szerzett – vonja meg a vállát anyám.

Átkarolom a vállát. Vékonyabb, mint régen, amikor tanítgatott, ahogy az asszonyok tanítgatják a fiaikat népünk dalaira.

– Csak nem aggódás hangját hallom, anyám? – kérdem.

– Aggódni? Én? Buta gyermek – sóhajt ő lassan viruló mosollyal, én meg arcon csókolom.

Amikor a köztérre érünk, a klánok fele már csaprészeg. Mert nemcsak táncos, de részeges nép is vagyunk. És a Bádogbögrék hagyják, hadd igyunk. Ha valakit ok nélkül felakasztanak, lesz némi morgolódás a községekben. De ha józanságra kényszerítenek bennünket, az fix, hogy egy szarveretes hónapon át takaríthatják a romokat. Eo szerint a gomba, amiből pálinkát főzünk, nem őshonos a Marson, kifejezetten azért telepítették meg, hogy rabszolgasorba döntsön bennünket az ital. Mindig ezzel jön, amikor anyám új adag főzetet készít, ilyenkor anyám általában alaposan meghúzza a flaskát, és azt feleli:

– Inkább az ital legyen az uram, mint egy férfi. Ezek a láncok legalább édesek.

És a Babér-szállítmányokkal érkező szirupokkal még édesebb lesz. Mert léteznek az alkohol ízesítésére szolgáló aromák, bogyók meg valami fahéj nevezetű dolog. Még az is lehet, hogy új citerám is lesz, fából, nem fémből és műanyagból. Néha olyanokat is osztogatnak. Az én hangszerem régi, kopott holmi, túl sokat játszottam már rajta. De az apámé volt.

A köztér első részében felharsan a zene, siránkozó citerák és hevenyészett dobok hangzavara. Ómegák és Üpszilonok tolakodnak el mellettünk, vígan igyekeznek a kocsmákba. Mindnek tárva-nyitva áll az ajtaja, a füst és a lárma kiárad a köztérre. A tér peremén asztalok sorakoznak, és a középen ágaskodó akasztófák körül üresen hagyták a térséget, hogy legyen hol táncolnunk.

A köztér maga egy körkörösen emelkedő spirál: a legalsó körön kocsmák és javítóműhelyek, a következő néhányon Gamma-lakások, majd ellátóüzletek és lerakatok, egy magas fal, végül magasan a mennyezet fölött lapos tetejű fémkupola nanoÜveg kémlelőnyílásokkal. Bögrének hívjuk, és ez az az erőd, ahol az őreink élnek, alszanak. Afölött van bolygónk lakhatatlan felszíne, kopár senki földje, amit csak a HK-n láttam eddig. A hélium-3 bányának köszönhetően fog megváltozni.

A babérünnepi táncosok, zsonglőrök és énekesek már rákezdtek a műsorukra. Eo megpillantja Lorant és Kierant, odakiált nekik. Az Elázott Korsóban ülnek a hosszú, tömött asztalnál. Az asztalfőn a klánunk véne, a Vén Metsző szokta ontani a történeteket a félrészeg népségnek. Már az asztal alá itta magát, ami azért nagy kár. Nem bántam volna, ha ő is látja, amint átveszem a klánnak a Babért.

A mi lakomáinkon, ahol az étel olyan kevéske, hogy jó, ha egy falatnyi jut mindenki tányérjára, a főszerep az italé és a táncé. Még le sem ültem, de Loran már megtölti a korsómat. Folyton le akar itatni mindenkit, hogy aztán nevetséges szalagokat aggathasson a hajunkba. A felesége, Dio mellett helyet csinál Eónak, és így egymás mellett végképp olyanok, mint két tojás, pedig nem ikrek.

Loran ma már húgaként szereti Eót, akár a saját bátyja, Liam, de én még emlékszem, hogy volt idő, amikor úgy imádta őt, mint ma Diót. Sőt, ahogy a feleségem betöltötte a tizennégyet, le is térdelt előtte. Na persze, a fiúk fele megtette, de Eo tudta, kit akar. Engem választott.

Kieran gyerekei lerohanják az apjukat. A felesége megcsókol, én a homlokára adok egy üdvözlő csókot, és beletúrok vörös hajába. Felfoghatatlan, hogy a Hálódában töltött nap után hogy lehetnek ilyen frissek és bájosak az asszonyaink. Én jóképű vagyok, vagy legalábbis annak születtem, az arcom sovány és szögletes, de a bányában eltöltött évek már kikezdték a fiatalságomat. Pedig magas vagyok, és még mindig csak növök. A hajam vörös, mint az állott vér, a szemem rozsdaszín és élénk, mint Octavia au Lune villogó aranya. A bőröm feszes és sápadt, de csupa sebhely, égés- és vágásnyomok tarkítják a képemet. Nem kell már sok idő, hogy megkeményedjenek a vonásaim, mint Dagónak, vagy nyúzottan feszüljenek, mint Narol bácsinak.

A nők azonban mások, lenyűgözőek és felfoghatatlanok. A Hálóda dacára is kecsesek és ragyogóak, mindegy, hány gyereket szültek már. A térdük alá ér a sokrétegű szoknyájuk, blúzaik a vörös féltucatnyi árnyalatában tündökölnek. Soha mást nem visel senki, csakis vöröset. A nők a klánok szíve és lelke. És majd milyen szépségesek lesznek, ha magukra aggatják a Babér hozta csomagokban érkező szalagokat, masnikat és csipkéket.

Megérintem a kézfejemen a kasztszimbólumot: egyszerű vörös körbe rajzolt nyíl és kereszt bemetszések. Csontkemény. Rendben van. Eónak nem, hozzá más illene, ő lehetne Aranyhomlokú is, olyan, amilyeneket a holoKépen látunk. Kijárna neki. Aztán látom magam előtt, ahogy jól fejbe vágja Lorant, mert az ledönt egy kupányit anyu rizsfőzetéből, és már nem is érzem annyira sorsot tévesztettnek. Ha tényleg Isten rakja össze az élet darabkáit, hát Eót igen jól elhelyezte hozzám. Elmosolyodom. De ahogy Eóról a tekintetem a távolba téved, és elnézek a vígan táncoló, forgolódó, topogó népem felett, a szemem megakad a magasban, az akasztófán magányosan himbálódzó csontvázon. A többieknek már fel sem tűnik. Számomra azonban apám sorsának örök árnya marad.

Hiába túrjuk a földet álló nap, a holtainkat nem temethetjük el. Ez is a Társadalom törvénye. Apám két hónapon át hintázott ott fenn, akkor vették csak le onnan, és őrölték porrá a csontjait. Bár még csak hat múltam, én másnap megpróbáltam levenni a hulláját. A nagybátyám nem hagyta. Gyűlöltem érte, hogy miatta nem vehetem magamhoz apám testét. És később megutáltam még egyszer, amikor rájöttem, mennyire gyenge ember – apám az életét adta valamiért, Narol bácsi viszont csak ivott és evickélt át az életen.

– Őrült a fiú, majd meglátod. Őrült és zseniális és nemes lelkű ez a Narol, a legjobb az összes testvérem közül – mondta egyszer az apám.

Mostanra ő közülük az egyetlen, aki még él.

Nem hittem volna, hogy az apám egyszer eljárja az Ördög Táncát, amit az öregek csak akasztásos halálnak neveznek. A szavak és a béke embere volt, de a szavai a szabadságról szóltak, a saját törvényeinkről. Az álmai fegyverek lettek, és az ő öröksége a Táncos Lázadása. De el is halt vele az akasztófán. Kilencen járták el az Ördög Táncát, himbálózva és a levegőben csapkodó lábakkal, míg végül már csak az apám maradt, legutolsónak.

Igazából nem volt nagy lázadás, hittek a békés tiltakozás erejében, hogy azzal meggyőzhetik a Társadalmat, nagyobb fejadagokat érdemelnénk. Eljárták hát a gravLiftek előtt az Aratótáncot, és eltávolítottak alkatrészeket a fúrókból, hogy leálljon a termelés. De kudarcot vallottak. Csak a Babér hozhat több ételt.

Nagybátyám tizenegykor telepedik le mellém a citerájával. Csak méreget részegen, mintha karácsony estéjét írnánk. Nem szólunk egymáshoz, bár Eóhoz van néhány kedves szava, és Eónak is hozzá. De persze Eót mindenki szereti.

Csak akkor rándul össze, amikor Eo anyja mellém lép, csókot nyom a fejem búbjára, és nagyon hangosan azt mondja:

– Hallottuk ám a nagy hírt, arany fiam. A Babérról! Apád fia vagy, bizony!

– Mi a baj, bácsikám? Gáz van? – nézek Narolra.

– Te kis szarpofájú – tágul szélesre a nagybátyám orrlyuka.

Az asztalon át rám veti magát, és már hempergünk is a porban, összegabalyodva. Jó nagydarab, de gyorsan a hátára fordítom, és addig püfölöm a megégett kezemmel az orrát, míg Eo apja és Kieran le nem rángatnak róla. Narol bácsi felém köp. Vér és pia. Aztán az asztal két végén iszunk tovább. Anyám csak a szemét forgatja.

– Eszi az epe, hogy ő aztán szarveretesen semmit se tett a Babérért. Ott volt, oszt annyi – mondja a fia, Loran.

– Az a szarveretes hülyéje akkor se tudná, hogy nyerheti el, ha az ölébe pottyanna – folytatom.

Eo apja megpaskolja a fejemet, és kiszúrja, ahogy a lánya az asztal alatt az égett kézfejemet fixírozza. Sietve visszahúzom rá a kötéskesztyűt. Az apósom rám kacsint.

Mire a Bádogbögrék megérkeznek az eredményhirdetésre, Eo is összerakja az ábrát a Babérról, de egyáltalán nem jön lázba. Nem erre számítottam. Csak a szoknyáját markolja, úgy mosolyog rám. De a mosolya grimasz inkább, és nem is értem, mire fel ez a neheztelés. Pedig mindenki gratulál, minden klánból érkeznek, hogy megveregessék a vállamat, az összes Pokolfúró hozzám járul, az egy szem Dago kivételével. Az csak üldögél a füstpálcájával a ragyogó Gamma-asztalnál, amin több az étel, mint a pia. Nem is akad még egy ilyen megrakott asztal.

– Alig várom már, hogy a piszok is normál adagon éljen – kuncog mellettem Loran. – Dago szájában soha még parasztadag nem járt.

– Mégis soványabb még az asszonyoknál is – toldja meg Kieran.

Nagyot nevetünk Lorannal, és sietve egy darab kenyeret nyomok Eo markába.

– Fel a fejjel – mondom neki. – Ma este ünnepelünk.

– Nem vagyok éhes – feleli.

– Akkor se, ha fahéjas lesz az a kenyér? – kérdem, mert hamarosan beköszönt az az idő is.

Rám villantja félmosolyát, ami azt üzeni, hogy tud valamit, amit én nem.

Éjfélkor gravCsizmás Bádogbögrék kis csoportja ereszkedik le a Bögréből. Foltos, másodosztályú szerelésben. A nagy részük vagy kamasz még, vagy a földi háborúkból nyugdíjazott vénség. De ez mindegy is. Az oldalukra felcsatolva lóg a bénító meg a perzselő. Használatban még soha nem láttam egyik fegyvert sem. Nem is kell használniuk. Tőlük jön a levegő, az étel, hozzájuk érkezik be minden a világból. Nekünk egy fia perzselőnk sincsen. Persze Eo nyilván szívesen rátenné a kezét egyre.

Figyelem, hogy megrándul az álla, mikor ellebegnek előttünk a gravCsizmás Bádogok, és csatlakozik hozzájuk a bányaigazgató, Timony cu Podnigus, egy apró, rezes hajú férfi. Rezes, vagyis a Réz színkasztból, a precizitás kedvéért.

– Figyelem, figyelem, mocskos Vörhenyesek! – kiáltja Rusnya Dan.

Elnémul az ünnepség, és már mindenki a felettünk lebegő alakokat figyeli. Podnigus igazgató gravCsizmája másodosztályú cucc, úgy botladozik benne a levegőben, mint egy vén bakkecske. Ahogy kitárja aprócska, gondosan ápolt kezecskéit, egyre csak ereszkednek alá a gravLifteken a Bádogbögrék.

– Úttörő társaim, páratlan öröm nekem elvegyülni vigadozásotokban – kacarászik. – Szívemhez közel áll boldogságtok egyszerű tisztasága. Egyszerű italok, egyszerű mulatság, egyszerű táncok. Ó, mily’ tiszta a lelketek, hogy ennyi is vidámságra fakasztja. Bár magam is képes lennék ily’ könnyedén mulatozni! De engem még a bolygón túli Rózsaszín bordélyok zsíros sonkával és ananásztortával traktáló lakomái se derítenek fel manapság! Mily’ nyomorú a sorsom! S mily’ bőkezűen bánik véletek az élet. Bárcsak egy lehetnék közületek! De a Színem az én Színem, és Rézként arra vagyok kárhoztatva, hogy adatok, bürokrácia és igazgatás erdejében éljem tunya életemet – mondja, s nyelvével nagyot csettint közben. A gravCsizmája megugrik, rezes fürtjei borzolódnak. – De térjünk hát a tárgyra. A Mű és a Khí kivételével mindenki teljesítette a kvótát. Következésképpen ebben a hónapban Mű és Khí számára nem jut marhahús, tej, fűszerek, tisztálkodási szerek, élvezeti cikkek, sem pedig fogorvosi szolgáltatások. Csak az alapvető ellátást kapják és zabot. Hisz magatok is tudjátok, hogy a Föld bolygóról érkező hajók szűkösek, szállítmányaik kiszámolva érkeznek a gyarmatokra. Igen értékes szállítmányok ezek, szűkös forrásokból. Azokat illetik, akik megfelelőképpen teljesítenek. A következő negyedévben talán Mű és Khí is szorgosabban ragadja meg a munka végét.

A Mű és a Khí tucatnyi embert veszített olyan gázrobbanásokban, amilyentől a nagybátyám is tartott éppen ma délután. Nem a szorgalmukkal volt a baj. Egyszerűen csak meghaltak.

Egy ideig ebben a mederben folytatja a mondókáját, míg végül a lényegre tér. Előveszi a Babért, a magasba emeli. Műarannyal van bevonva, de azért csillogó ágacska. Loran oldalba bök. Narol bácsi a homlokát ráncolja. Hátradőlök, érzem magamon a tekinteteket. A fiatalok példaképe vagyok, a gyerekek élnek-halnak a Pokolfúrókért. De az idősebbek is engem figyelnek, Eo gyakran mondogatja, hogy én vagyok a kasztom büszkesége, az arany gyermek. Most végre megmutathatom hát mindenkinek, hogyan viselkedik egy igazi férfi. Nem fogok nevetségesen ugrándozni a győzelmi mámorban. Csak biccentek majd mosolyogva.

– Engem illet végül a kitüntető megtiszteltetés, hogy a Mars Főkormányzója, Nero au Augustus nevében átadjam a termelékenységet és havi példamutatást és győzedelmes tettrekészséget és engedelmességet, áldozatosságot és…

A Gamma kapja a Babért.

Nem mi.

4
Az ajándék

Míg a babérdíszes ládákat átadják a Gammáknak, azon mélázok, milyen eszesen ki van ez okoskodva. Hogy soha nem nyerhetjük meg a Babért. Érdekli is őket, hogy mit mutatnak a számok! Érdekli is őket, hogy a fiatalabbak tiltakozva hőbörögnek, az öregek meg ugyanazokat a fáradt bölcsességeket dörmögik a bajszuk alatt. Nem több ez egyszerű erőfitogtatásnál. Megmutatták megint, hogy minden rajtuk múlik. Ők döntik el, ki nyer. Születési jogon dől el a játszma, amit érdemek szerint szabtak meg. Így marad érintetlen a hierarchia. Így marad meg nekünk az örök küzdelem, így mondunk le a lázadásról.

És hiába a csalódás, még most is akadnak köztünk olyanok, akik nem a Társadalmat hibáztatják. A Gammát hibáztatjuk, aki a jutalmakat kapja. Felteszem, ennyire futja a gyűlöletből. És amikor az ember a gyereke kiálló bordáit simogatja, és látja, hogy a szomszéd ízes marharagun és cukros lepényen hízik, hát nehezen utálhatna mást, mint őt. Mert az ember azt hinné, megosztoznak a nekik jutó bőségen. Pedig nem, dehogy.

A nagybátyám csak megvonja a vállát, a többiek viszont őrjöngenek, vörösek a fejek. Loran mindjárt nekiesik a Bádogbögréknek vagy a Gammáknak. Eo azonban nem hagyja, hogy felforrjon a vérem a haragtól. Mielőtt még kiszorítanám a saját kezemből a vért, mert annyira markolom az asztal peremét, megfogja a kezemet. Ismeri a véremet, jobban ismer a saját anyámnál, tudja, hogyan csitíthatja le a dühömet, mielőtt még az igazából lángra kapna. Anyám halványan elmosolyodik, ahogy Eót figyeli, mint karol belém. Szereti a feleségemet ő is.

– Gyere, táncoljunk – súgja a fülembe Eo. A citerásoknak és a dobosoknak kiált muzsikáért. Benne is lobog az indulat, világos, hiszen nálam is jobban utálja a Társadalmat. És én éppen ezt imádom a feleségemben.

Lassan éledezni kezd a gyors citeraszó, az öregek már az asztalt csapkodják, a réteges szoknyák pörögnek, repdesnek, lábak topognak, sarkak kopognak. Megragadom a feleségemet, és a klánok szépen csatlakoznak hozzánk, már ropjuk is a táncot az asztalok közötti téren. Izzadva, kacagva feledkezünk meg a haragunkról. Együtt nőttünk fel, együtt vagyunk felnőttek is. Összenőttünk. Eo szemébe nézek, és a szívemet látom benne. Leheletében a lelkem suttog. Ő az én országom, ő az én családom. A szerelmem.

Nevetve húz félre, átvágunk a tömegen, hogy végre magunk maradjunk. De még akkor sem áll meg, amikor már nincsenek körülöttünk mások. Visz magával a fémjárdán, a régi, alacsony mennyezetű alagutakon a Hálódához, az asszonyok munkahelyéhez. Épp két műszak között érkezünk oda.

– Most hova is megyünk? – kérdezem.

– Tudod, ajándékaim vannak a számodra. És ha most mentegetőzni kezdesz, hogy bezzeg a te ajándékod taccsra ment, hát orrba váglak.

Megpillantok egy vérvörös hemantuszbimbót a falon, letépem, és átadom neki.

– Ez az ajándékom. Látod, megleptelek.

– Jól van – kuncog Eo. – Akkor a belseje az enyém, a külső része meg legyen a tiéd. Nem, nehogy szétszedd! Majd én vigyázok a te feledre is.

Megszagolom a bimbót a kezében. Rozsdaszaga van, és az illat hasonlít anyám híg ragujaira is.

Benn a Hálódában barna és fekete bundás, vaskos testű, hosszú csontvázlábú pókférgek szövik körülöttünk a selymet. Aránytalanul vékony lábaikon kúsznak a tartóléceken, cipelik hatalmas potrohuk. Eo a Hálóda legfelső szintjére vezet. A régi fémgerendákon mindenütt selyem. Borzongva figyelem ezeket a lényeket alattunk és felettünk. A lándzsaviperákat már kiismertem, ezek idegen jószágok, a Társadalom Húsfaragói alkották őket. Eo nevetve vonszol a falhoz, félrehúz egy vaskos hálófüggönyt, ami mögött elrozsdált fémcsatorna nyílik.

– A szellőzés – mondja. – Úgy egy hete esett le a vakolat, akkor vettük észre.

– Ha itt találnak bennünket, megkorbácsolnak, Eo. Tilos…

– Ezt az ajándékomat nem tehetik tönkre – mondja, és egy csókot nyom az orromra. – Gyere már, Pokolfúró. Egy fia olvadt fúróhegy sincs ebben az alagútban.

Kúszom utána a szövevényes csőhálózatban, míg sok-sok kanyar után kiérünk valahová, ahol már nincsenek emberi zajok. Csak valami búgás hallatszik a sötétben. Eo megfogja a kezemet. Az egyetlen ismerős dolog a keze.

– Mi ez a zaj? – kérdem.

– Állatok – mondja, és elindulunk a különös éjszakában. A talpam alatt valami puha. Idegesen hagyom, hogy vezessen. – És fű, fák. Fák, Darrow. Egy erdőben vagyunk.

Virágillat. Majd fények a sötétben. Zöld hasú állatok rebbennek át előttünk a sötéten. Szivárványos szárnyú óriás bogarak röppennek fel az árnyak közül. Csak úgy lüktet bennük a sok szín és az élet. A lélegzetem is elakad, és Eo nagyot kacag, mert egy pillangó olyan közel repül el mellettünk, hogy ha akarnám, megérinthetném a szárnyait.

A dalainkban léteznek ezek a dolgok, de látni még csak a HK-n láttuk őket. Ezek a színek hihetetlenek, elképzelhetetlenek. Az én szemem még csak a vörös földet látta, a fúrók szikráját, a Vöröseket, a beton és a fém szürkéjét. A holoKép ablakán át kukkantottak csak be a színek hozzánk, és ez itt annyira más.

A repdeső állatok színe égeti a szememet. Borzongva, kacagva nyúlok a lények felé, megérintem őket a sötétben. Óvatosan a markomba fogom némelyiket, és felpillantok a terem áttetsző mennyezetére. Mint egy buborék, olyan, amin túl az ég van felettünk.

Az ég. Valaha csak egy szó volt.

A Mars felszínét nem látom, de látom a látványt. Csillagok ragyognak tompán és kecsesen a mélyfekete égbolton, akár a községünkben a mennyezetről alácsüngő tompa fények. Eo olyan, mint akinek köztük lenne a helye. Az arca ragyog, rám néz, és nevet, mert térdre esem. Mélyen beszívom a fű szagát. Különös illat, édes és emlékekkel teli, bár a fűre magára nem emlékszem. Körülöttünk a bokrokban és a fák lombjában állatok zizegnek, én pedig lehúzom magam mellé Eót, és életemben először nyitott szemmel csókolom meg. A szellőzőkön át érkező levegőben lágyan hintáznak az ágak és a levelek. Magamba szívom a hangokat és az illatokat, és a látványt, ahogy a feleségemmel a csillagos mennyezet alatt, a fűágyon szerelmeskedünk.

– Az ott az Androméda-galaxis – mutatja később, amikor már a hátunkon fekve pihenünk. Madarak csicseregnek a sötétben. Felettem az ég végtelenje rémisztő. Ha túlságosan erősen nézem, megfeledkezem a gravitációról, és magába szippant, belezuhanok. Borzongás fut végig a gerincemen. Alagutak, tárnák és lyukak teremtménye vagyok, az én otthonom a bánya, az énem egy része rohanna vissza a biztonságba, vissza ebből az idegen teremből, ami tele van élőlényekkel, és a tér végtelen.

Eo felém fordul, ujja bejárja a mellkasomat tarkító égésnyomokat. Lejjebb, a hasamon ott a sebhely, amit a lándzsavipera hagyott.

– Anyu sokat mesélt az Andromédáról. És le is rajzolta a tintával, amit attól a Bádogbögrétől, Bridge-től kapott. Szerette őt, tudod?

Ahogy fekszünk ott egymás mellett, mély lélegzetet vesz, és már ebből tudom, hogy kitervelt valamit, valamiről beszélni akar velem, és csak ezt a pillanatot várta vele. Mert ez a hely hatalom.

– Elnyerted a Babért, ezt mindenki tudja – mondja.

– Nem kell vigasztalnod, már elszállt a dühöm. Nem számít – mondom. – Ez után a hely után nem számít semmi.

– Mit mondasz? – kérdi élesen. – Annál inkább számít, nagyon is. Te nyerted el a Babért, de nem neked adták.

– Mindegy. Ez a hely…

– Ez a hely itt van, de nekünk tilos idejönni, Darrow. Ezt csak a Szürkék használhatják. Nem osztoznak velünk.

– Miért is tennék? – kérdem. Összezavarodtam.

– Mert mi hoztuk létre. Mert a miénk.

– Tényleg? – kérdem. Bizarr gondolat. Nekem csak a családom van, és én magam. Minden más a Társadalomé. Nem a mi pénzünkből utaztak ide az első úttörők. Mert nélkülük mi is ott lennénk a haldokló Földön lenn, a többiekkel.

– Darrow! Hát annyira Vörös vagy, hogy nem látod, mit műveltek velünk?

– Vigyázz, mit beszélsz – intem feszülten.

– Bocs – szorítja össze a száját. – Csak… láncra vagyunk verve, Darrow. Nem gyarmatosítók vagyunk. Jó, persze, bizonyos szempontból azok vagyunk. De pontosabb rabszolgának hívni bennünket. Hiszen koldulunk az ételért. Úgy koldulunk a Babérért, mint kutya a finom falatokért a gazdája asztalánál.

– Lehet, hogy te rabszolga vagy – mondom határozottan –, de én nem. Én nem koldulok. Én megkeresem a jussomat. Én Pokolfúró vagyok. Arra születtem, hogy feláldozzam magam, hogy előkészítsem a Marsot az emberiségnek. Az engedelmesség felemel, megnemesít…

– Mi vagy te, valami beszélő bábu? – lendíti a magasba a két karját. – Ismételgeted a szarveretes szólamaikat? Apád jól látta. Nem tökéletesen, de jól – mondja, belemarkol a fűbe, is kitép egy nagy csomót. Mintha megszentségtelenítené a helyet. – Jogunk van ehhez a földhöz, Darrow. Mert a mi izzadságunk és vérünk öntözi. És mégis az Aranyaké, a Társadalomé. Mióta már? Száz, százötven éve, és csak ásnak és odavesznek a föld alatt az úttörők. A mi vérünk, az ő parancsukra. Olyan Színeknek készítjük elő ezt a bolygót, akik soha egy csepp izzadságot sem ontottak értünk, olyan Színeknek, akik a földi kényelemben trónolva várják, hogy mire jutunk, akik még csak nem is jártak soha a Marson. Ezért érdemes élni? Még egyszer mondom, apádnak joga volt hozzá.

– Az apám huszonöt éves se volt, amikor meghalt, Eo – rázom meg a fejemet. – Csak mert joga volt hozzá.

– Az apád gyenge volt – motyogja.

– Mi a szarveretes nyavalyát akar ez jelenteni? – kérdem, és érzem, hogy elönti a vér az agyamat.

– Azt, hogy túlságosan sok minden fogta vissza őt. Hogy az apád álma helyes volt, de nem harcolt érte, ezért halt meg – vágja rá Eo.

– Családja volt, meg kellett óvnia!

– Nálad akkor is gyengébb volt.

– Vigyázz – sziszegem.

– Vigyázzak? Ezt mondja nekem Darrow, az őrült lykosi pokolfúró? – nevet leereszkedően. – Apád óvatosnak és engedelmesnek született. Talán te is? Mert amikor hozzád mentem, nem ezt gondoltam. A többiek azt mondják, igazi gép vagy, mert szerintük nem ismersz félelmet. De ők vakok. Nem látják, mennyire gúzsba köt téged a félelem.

Hirtelen gyöngédséggel cirógatja végig a kulcscsontomat a hemantusszal. Eo hangulatember. A virág éppolyan vörös, mint a karikagyűrű az ujján.

– Bökd ki végre – gördülök az oldalamra. – Mit akarsz?

– Tudod, mit szeretek benned, Pokolfúró?

– A humoromat.

– Azt, hogy elhitted, tényleg megnyerheted a Babért – nevet szárazon. – Kieran elmesélte, hogy égtél meg ma.

– A kis patkány – sóhajtok. – Mindig csak fecseg. Nem úgy van, hogy ezt az öcsikék csinálják, nem a bátyok?

– Kieran megrémült, Darrow. Nem miattad félt, mielőtt még azt hinnéd. Hanem tőled rémült halálra, mert ő soha nem lenne képes arra, amire te. Soha még csak az eszébe se jutna.

Eo mindig körbe-körbe halad előre. Én ki nem állhatom a sok elvont gondolatot, ami őt élteti.

– Szóval akkor azt szereted bennem, hogy szerinted én hiszek abban, vannak dolgok, amikért érdemes kockáztatni? – próbálom összefoglalni. – Vagy azt, hogy vannak ambícióim?

– Hogy van agyad – ugrat.

– Mit vársz tőlem, Eo? – teszem fel megint a kérdést.

– Hogy cselekedj. Hogy használd az adottságaidat, és váltsd valóra apád álmát. Te is látod, hogy az emberek figyelnek rád, tanulnak tőled. Azt akarom, hogy azt gondold, ez a föld a te jussod, és megéri a kockázatot, hogy tényleg a tiéd, a miénk legyen.

– Miféle kockázatot?

– Az életedet. Az én életemet.

– Ennyire szeretnél már szabadulni tőlem? – dohogok.

– Csak beszélj hozzájuk. Hallgatni fognak rád – nógat. – Ilyen rohadtul egyszerű. Minden fül szomjazik a hangra, ami utat mutathat a sötétségben.

– Pazar. Szóval legalább nem egymagamban lógatnak majd fel. Tényleg apám fia vagyok.

– Nem lógatnak fel.

– Milyen biztos a dolgában az én feleségem – nevetek túlságosan is élesen. – Pedig garantált, hogy fellógatnak.

– Te nem mártírnak születtél – hanyatlik vissza csalódott sóhajjal. – Annak nem is látnád értelmét.

– Nem? Jó, hát akkor mondd el, mi az értelme, Eo. Mi értelme meghalni? Hiszen egy mártír fia vagyok. Magyarázd el végre, mire jutott azzal, hogy megfosztott az apámtól. Magyarázd el, milyen jó származhat ebből a szarveretes bánatból. Magyarázd már el, miért jobb nekem, hogy a nagybátyámtól tanultam meg táncolni, és nem az apámtól. Talán több étel jutott nekünk a halálával? Vagy jobb lett az életünk? Szarveretesen semmi értelme egy ügyért meghalni. Mert így csak kevesebbek lettünk a nevetésével – folytatom, és már érzem a könnyek maró fájdalmát a szememben. – Így csak kevesebbek lettünk egy apával és férjjel. Szóval teszek rá, hogy igazságtalan az élet. Mert ha az embernek családja van, akkor csakis az számít, semmi más.

Eo megnyalja az ajkát, elgondolkozik, mielőtt válaszolna.

– A halál nem értelem nélkül való. Az az értelmetlen, ha nem élhetünk szabadon, Darrow. Az az értelmetlen, ha a félelem láncában vergődve élünk, ha rettegünk a veszteségektől, a haláltól. És én azt mondom, hogy ezeket a láncokat le kell verni. Ha levered a félelem láncait, leverted a láncokat, amikkel az Aranyak tartanak féken bennünket, a Társadalom láncait. Képzeld csak el. Miénk lehetne a Mars! Azoké a gyarmatosítóké, akik itt robotoltak és hullottak rabszolgákként – az arca tűzben lobog, már egészen tisztán látom, mert az éjszakának hamarosan vége, világosodik felettünk az ég. – A szabadságba vezethetnéd az embereket. Képzeld csak el, mi mindenre lehetnél képes, Darrow. – Egy pillanatra elhallgat, a szeme csillog. – Egészen beleborzongok, ha elképzelem, miket vihetnél véghez. Annyira sok mindent kaptál, de te mégis alacsonyra teszed a mércét magadnak.

– Ugyanazt hajtogatod csak – vágom rá keserűen. – Azt mondod, érdemes meghalni egy álomért. Én erre azt felelem, hogy nem, nem érdemes. Azt mondod, jobb állva meghalni, én azt, hogy jobb térdelve élni.

– Ez még csak nem is élet – csattan fel. – Gépemberek vagyunk, gépaggyal, gépélettel…

– Gépszívvel? – kérdem. – Ez lennék én?

– Darrow…

– Mert te miért élsz? – kérdem tőle egyszeriben. – Értem? A családodért és a szerelemért? Vagy valami álomért?

– Ez nem valami álom, Darrow. Azért az álomért élek, hogy a gyerekeim talán szabadok lesznek. Hogy azzá válnak, amivé válni szeretnének. Hogy övék lesz a föld, amit az apjuktól kaptak.

– Én érted élek – felelem erre szomorúan.

– Akkor próbálj meg valami többért élni – mondja, és arcon csókol.

Hosszú, szörnyű csend feszül közénk. Fel se fogja, hogy a szavai szétzúzzák a szívemet, hogy könnyűszerrel meggyötörhet egyetlen mondatával. Mert nem úgy szeret engem, ahogyan én őt. Túlságosan is magasra tekint. Én meg túl alacsonyra. Kevés lennék neki?

– Azt mondtad, van még valami ajándékod nekem – mondom akkor, hogy témát váltsak.

– Majd máskor – rázza meg a fejét. – Felkel a nap. Azt legalább nézzük meg együtt.

Némán fekszünk, és nézzük, ahogy fény kúszik fel az égre, mintha tűztinta áradna rajta szét. Soha, még álmomban se láttam ilyet. Csak folyik a könnyem, ahogy felettünk a világ fénybe borul, és meglátjuk a terem fáinak zöldjét, barnáját és sárgáját. Ez maga a szépség. Maga az álom.

Némán térünk vissza a szürke csővezeték komorságába. A szememben még ott vannak a könnyek, de már elporladt a látvány csodája, csak azon gondolkodom, vajon mit vár tőlem Eo. Fogjam a parittyaPengémet, és kezdjek lázadást? Akkor meghalok. És a családom is. Ő is meghal, és őt végképp nem kockáztathatom semmiért. Ezt tudja.

Azon agyalok, mi lehet a másik ajándéka, ahogy előbújunk a csőből a Hálódában. Én bújok ki elsőként, és nyújtom neki a kezemet. Akkor szólal meg mögöttem az a sajátos lejtésű, zsíros, földi hang:

– Vörösek a kertünkben – kárálja. – Hogy mik vannak!

5
Az első dal

Rusnya Dan áll ott három másik Bádogbögrével. A bénítóik berzenkedve várnak a markukban. Ketten a Hálóda fémgerendáinak támaszkodva bámulnak. Mögöttük Mű és Üpszilon asszonyok tekerik hosszú ezüstpóznákra a férgek termelte selymet. Csak csóválják a fejüket, mintha azt akarnák mondani, nehogy valami ostobaságot csináljunk. Az engedélyezett területen kívülre hatoltunk. Ezért korbácsolás jár, de ha ellenállnék, a büntetés halál. Megölik Eót, és megölnek engem.

– Darrow… – mormolja Eo.

Beállok Eo és a Bádogok közé, de nem csinálok egyebet. Nem harcolok. Nem hagyom, hogy pár szempillantásnyi csillagért megöljenek bennünket. Leengedem a kezeimet, hogy lássák, megadjuk magunkat.

– Pokolfúrók – göcög a társaihoz Rusnya Dan. – A legkeményebb kis hangya is csak hangya – azzal a gyomromba bök a bénítójával. Mintha vipera marna meg, közben egy csizmával belém rúgnak. Levegő után kapkodva zuhanok térdre, kezemmel a fémgerenda után kapok. Az ereimben elektromosság sziszeg, epe jön fel a számba. – Na, húzz be te is egyet, Pokolfúró – károg Dan, és a lábam elé hajítja a bénítóját. – Húzz be nekem egyet, kérlek. Nem lesz következménye, csak mókázunk egyet a fiúkkal. Csak egy vacak kis ütést.

– Adj neki, Darrow! – kiáltja Eo.

Nem vagyok hülye. Megadón emelem fel a kezeimet, Dan pedig csalódottan sóhajt, és a csuklómra csattintja a mágneses bilincset. Mit a fenét akart tőlem Eo? Átkozza a Bádogbögréket, miközben őt is megbilincselik, és kivezetnek bennünket a Hálódából, visznek a börtönbe. Korbácsolás. De csak az, mert nem nyúltam a bénítóhoz, nem hallgattam Eóra.

Három nap fenn a Bögrében, egy cellában egyedül, mielőtt viszontláthatom Eót. Bridge, egy idősebb, lágyszívűbb Bádog vezet ki bennünket, hagyja, hogy egymáshoz érjünk. Nem tudom, mire számítsak, Eo talán megvet vagy szidalmazni kezd, hogy olyan töketlen voltam. De csak megfogja a kezemet, és megcsókolja a számat.

– Darrow – súgja a fülembe. A lehelete meleg, az ajkai cserepesek és remegnek. Olyan törékeny, érzem a csontjait, ahogy megöleljük egymást, kicsi lány, sápadt bőrbe csomagolt inak és csont. A térde megbicsaklik, borzong. Az a tűz, ami elöntötte az arcát, amikor felkelt a nap, tovatűnt, csupán enyésző emlék már. Szinte csak a szemét és a haját látom. Szorosan ölelem, de már hallom a köztéren összegyűltek morajlását. Ahogy megállunk az akasztófák mellett, ahol megkorbácsolnak bennünket, látom a klánom, a rokonaim arcát, gyereknek érzem magam a tekintetük súlya alatt, a sárgás fényben.

Mintha álmodnám, hogy Eo azt mondja, szeret. A keze még a kezemben. De a szemében valami különös villan. Csak korbácsolni fogják, a szavai mégis végső búcsúnak hangoznak, a szeme szomorú, bár nyoma sincs benne félelemnek. Elköszön, látom. A szívemre rémálom köde ereszkedik. Úgy érzem, mintha szöget vernének a csigolyáim közé, ahogy a szavakat suttogja a fülembe:

– Verd le a láncunkat, szerelmem.

Akkor a hajamnál fogva elrángatnak mellőle. Az arcán könnyek. Engem sirat, bár még nem értem, miért. Az agyam nem forog, a világ igen. Fuldoklom. Kezek taszítanak durván térdre, aztán felrángatnak. Ilyen csönd még soha nem hasította a közteret. Fogvatartóim csoszogása visszhangzik csak, ahogy ide-oda rángatnak.

A Bádogbögrék rám adják a Pokolfúró-szkafanderemet. Maró bűzétől biztonságban érzem magam, mintha én irányítanék. Pedig dehogy. Kivonszolnak a köztér kellős közepére, az akasztófák tövébe. A fémlépcső rozsdás, foltos. Megkapaszkodom, és felnézek az emelvényre. A huszonnégy klán irányítóSzava sorakozik odafenn, kezükben egy-egy bőrfonat. Rám várnak.

– Jaj, drága barátaim, micsoda borzalmas események ezek – jajong Podnigus igazgató. Rezes gravCsizmájában elsiklik felettem zümmögve. – Hogy megfeszülnek kötelékeink, amikor egyesek úgy döntenek, megszegik a bennünket óvó törvényeket. Mert még a legifjabbaknak és legkiválóbbaknak is tisztelniük kell a törvényt. A Rendet! Mert e nélkül állatok lennénk csupán. Engedelmesség, fegyelem nélkül hol lennének a gyarmatok? A káosz széjjelszaggatná gyarmatainkat, és az ember a Földre szorulna. Ott sanyarogna az idők végezetéig, azon a bolygón. De a Rend, a fegyelem és a törvény felemeli fajunkat. Legyen átkozott a teremtmény, aki szakít a szabályainkkal!

Beszéde sokkal ékesszólóbb, mint általában. Valakire mély benyomást igyekszik épp gyakorolni Podnigus, ezt érzem, és ahogy feljebb emelem a tekintetemet, olyat látok, amit soha nem hittem volna, hogy a két szememmel megpillanthatok. Fáj már a látása is, magamba szívom a haja és a szimbóluma ragyogását. Egy Aranyat látok. Ezen a kietlen helyen olyan, mintha angyalt látnék. Fekete és arany köpenyben, mintha a napba burkolózna. Mellkasán oroszlán üvölt.

Idősebb, arca szigorú, és a hatalom árad szét rajta. A haja fénylik, szorosan hátrafésülte a fején. Keskeny arcán se mosoly, se rosszallás jele, egyetlen vonal a sebhelye a jobb arcán.