Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Emlékeztetőül…

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Aurora Lewis Turner

A megtörhetetlen átok

Az ikerlángbűbáj

2. rész

Aurora Lewis Turner: A megtörhetetlen átok - Az ikerlángbűbáj 2.

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Bakonyi Tímea

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156454478

mobi ISBN: 9786156454485

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm a családomnak a támogatást, Timinek a csodás borítót, Edinának a logót, Eszternek a szerkesztést, Langó Gábornak a fő- és az alcímet. Köszönöm azoknak, akik idejüket rászánva ajánlót írtak a regényhez.

Emellett szeretnék még köszönetet mondani neked, kedves olvasó, hogy a kezedbe vetted a könyvet. Úgy gondolom, a regények külön kis mini univerzumokat alkotnak, amik csak akkor élnek igazán, ha olvassák őket. Köszönöm, hogy megtöltöd élettel a világomat.

Végül, de nem utolsó sorban köszönöm azoknak, akik részt vettek az interaktív történet megalkotásában azzal, hogy az Aurora Lewis Turner és OLVASÓI csoportban szavaztak hétről hétre a folytatásokról. Íme a lista, akik szavaztak a második résszel, vagyis A megtörhetetlen átokkal kapcsolatban:

Lukács Edina

Molnárné Pásztor Noémi

Papp Lilla

Langó Julianna

Schleicher Tímea

Zora Blade

Tóthné Kislaki Zsuzsa

Pázsit Mária

Horváth Tamásné

Fejes Gábor

Prókai Katalin

Szabolcsné Baranyi Nikolett

Marion Ebook-er

Langó Katalin

Rákóczi István László

Mátyás Sándorné

Nyírő Attila

Gallai Emese

Tóth Henriett

Pál Alexandra

Strennerné Simon Veronika

Langó Gábor

Mátyás Beatrix

Langó Zsuzsanna

Dékány Dorottya

Balogh Virág

Szabó Borka

Jakabné Ecsedi Emese

Erdős Margó

Fróna Zsófia

Orbán Mária Marianna

Krum-Kolonics Anikó

Kocsisné Molnár Tímea

Gerőcs Kitti

Kovács Julianna

Bindics Edina

Váradi Gabi

Vakulya Ferencné Gasparik M

Kiss Éva

Barczai Renáta

Tujmer Tünde

Bujdosó Istvánné Éva

Emlékeztetőül…

Amaja egy titokzatos tűzeset után Rai oldalán készült elhagyni Japánt. Segítője nem az volt, akinek mondta magát, így hamar a Vadász karmai közt végezte. A férfiről kiderült, hogy segíteni próbál a kétségbeesett lánynak, így Amaja az ő oldalán érkezett Budapestre. A Vadász egy margitszigeti titkos Akadémiára vitte Amaját, ahol a lány találkozott Alexanderrel, az ikertestvérével. Nehezen alkalmazkodott az új helyzethez, ami nemcsak az órarendjét és a vámpírkocsmában lévő munkáját illeti, hanem mágikus erejének kiismerését is. A Vadász, vagyis Jack jelenléte is csak feltüzelte indulatait. Miközben az ikrek a szüleik halálának körülményeit próbálták kideríteni, fény derült újdonsült barátaik sötét kis titkaira is. Huba és Astrid azért szekálták egymást, mivel fülig szerelmesek voltak, a lányra ráadásul láthatatlan lények, álfok vigyáztak. Bianca képes lett volna feláldozni a barátságukat egy kvízversenyen elnyert trófeáért, Alba drogfüggő volt, aki a drogok mellett áldozatul esett az iskolai bántalmazásnak is. Ruby-ból egy átok miatt minden teliholdkor előbújt vérfarkas énje. De mind közül a Vadásznak volt a legsötétebb titka. A Minden-titkok vurstlijában, amikor kiderült, hogy Green tanár úr próbált hozzájutni ahhoz, amit az Elsők kerestek, Amaja megtudta, hogy Jack valójában Káin, az Elsők legvéresebb kezű katonája. A férfi mágikus tetoválásai tették őt emberré, és már csak egyetlen tetoválás maradt a bőrébe vésve, ami megakadályozta, hogy újra lelketlenné váljon; egy tűzróka.

1. fejezet

Meglepetés

Amaja feje kóválygott a kora reggeli repülőúttól. Az autó, amiben ült, egy óriási, mediterrán stílusú ház előtt fékezett le, ami a tengerpart közelében állt. Amaja még sosem volt Spanyolországban, főleg nem nyáron, de nem volt szokatlan számára a pára és a hőség. A hőmérő csak huszonnyolc fokot mutatott, mégis más volt a hőhatás, mint Japánban vagy Budapesten.

Kiszállt az autóból. Bár eddig kerülni próbálta őket, pillantása a könnyeden diskuráló Jackre és Carmenre tévedt. Újdonsült házigazdájuk még nyáron is bőrruhát viselt, darázsderekú, dús keblű, csinos nő volt. Hosszú, barna haját lófarokba kötötte, szép arca csak úgy szikrázott, akárhányszor Jack felé fordult. Amaja egy kis kanál vízben meg tudta volna fojtani őt abban a pillanatban, hogy a repülőtéren meglátta, ahogy csókkal köszönt a Vadásznak. Gyűlölte ezt a keserű érzést, mégsem tudott tenni ellene.

– Vigyem a bőröndöd? – perdült elé Carmen széles mosollyal arcán.

– Kösz, magam is boldogulok – válaszolt Amaja kurtán, miközben próbált barátságos lenni vele, de nagyon nehezére esett. Már a kezdetektől érezhető volt köztük a feszültség.

Jack felemás pillantása a vörös hajú lányra tévedt. Amint Carmen előrement, hogy bejelentkezzen, a férfi Amaja fülébe súgta:

– Légy kedves!

– Ez a kedvesebbik énem – válaszolta a lány flegmán, amitől Jack csak a fejét rázta, de elmosolyodott. Hallhatóan jól szórakozott a helyzeten.

A kapu kitárult, így együtt léptek be az impozáns villához tartozó kertbe. Jack kikapta Amaja kezéből a holmiját, ő segített neki behozni a leheletnyit nehéznek bizonyuló táskát, amivel akár gazdája is jól elboldogult volna. A lány pillantása szikrákat szórt, de nem mondott semmit. Rájött, Jack csak az ő érdekeit nézi, és segíteni próbál.

A villához tartozó kertben épp egy kertész nyírta a buja növényzetet. Voltak ott különféle mediterrán fák és cserjék, színes virágok. Az udvar egy részét teljesen lekövezték, a kövezett rész közepén égszínkék úszómedence terült el. A villának óriási, félig fedett verandája volt, telis-tele gyönyörű, színes virágokkal.

– ¡Hola, Clarita! – köszönt Carmen az eléje siető házvezetőnőnek. Pattogós, ropogós spanyol nyelven beszéltek pár szót.

– ¡Buenos días, señorita! ¡Buenos días, señor! – köszönt előbb Amajának, majd Jacknek a molett, rózsaszín, gombos egyenruhát, fehér kötényt viselő nő.

A lány mélyen felsóhajtott az újabb nyelv hallatán. Úgy volt vele, spanyolul már nem fog megtanulni, bőven elég neki a magyar és az orosz.

Jack illedelmesen köszöntötte a bejárónőt, aki kivette kezükből bőröndjeiket, és hangosan karattyolva előrement.

– Gyertek! Bemutatom a sógornőmet – bökött állával a bejárat felé Carmen.

Amaja a csicsás üvegajtón túljutva hűvös folyosóra ért. Onnan tágas hall következett, melynek egy része a fényes, tengerre néző nappaliba veszett, a másik része pedig az étkezőbe, ahonnét a konyha nyílt, és a szolgálók szárnya kanyargott. A hallból kőlépcsősor vezetett felfelé a hálószobákhoz.

Amaja hallotta, hogy a nappaliban valaki hangosan beszél, de egyetlen szavát se értette. Csak ámulva hallgatta a ropogós spanyol mondatokat.

Carmen terelte el a figyelmét, aki elkiáltotta magát:

– ¿Donde estás, Estrella? Nuestros invitados han llegado.[1] – Szavára egy középkorú nő jelent meg a lépcső tetején. Fehér nadrágkosztümöt viselt, ami jó kontrasztban állt kreol bőrével és sötét hajával.

– Ne kiabálj, Carmen, itt vagyok! – lépkedett le a lépcsősoron kimérten a ház úrnője. Amikor a vendégekhez ért, kedves, de mégis visszafogott mosollyal arcán köszöntötte őket. – María Isabela Estrella Alvarez vagyok. De hívjatok csak Doña Estrellának! – nyújtotta a kezét Amajának, majd Jacknek, akik bemutatkoztak neki.

– Hol van Pilar? – kérdezte Carmen. – Üdvözölnie kellene a vendégeinket.

– Bent telefonál – bökött állával a nappali felé a nő, majd előrement. Amaja és Jack követte a fehér kosztümös alakot, miközben Clarita körülöttük sürgött-forgott.

Amaja alig hallhatóan elkáromkodta magát, amikor meglátta a tágas, fényes nappaliban telefonáló évfolyamtársát, Pilart. Már angolul beszélt, így értette, amit mond.

– Nem, George! Ne legyél ilyen töketlen! Tizenötödikén divatbemutató, úgyhogy melegen ajánlom, hogy szerezd meg a helyszínt, különben repülsz. Értetted? – Estrella megköszörülte a torkát, de Pilar csak idegesen járkált fel-alá. – Hát persze, hogy látni akarom, mielőtt élesben menne! Nem engedhetünk meg magunknak hibát. A cég jövője múlhat ezen.

– Pilar! – szólította meg édesanyja a lányt. De Pilar csak a levegőbe emelte mutatóujját, a mozdulattal némán pisszegve le anyját.

Jack csak a háttérben somolygott, miközben Amaja kiakadt. Nem elég, hogy a nyarat azzal a férfival összezárva kell töltenie, aki a legtöbb őrző haláláért felelős, a babaarcú, elviselhetetlen, Három P bandavezér, Pilar a vendéglátójuk.

A lány csengő hangján felcsattant:

– Oldd meg, George! Elvégre ezért fizetlek. E-mailben kérem a részleteket! – vágta le a telefont, és végre anyja felé fordult. Ekkor pillantotta meg a vendégeket.

– Hát ti is megjöttetek!? – vonta össze szemöldökét, de még ez a fintor sem tudta elcsúfítani babaarcát. – Találjátok fel magatokat! És a legfontosabb szabály; bármi gondotok, bajotok, szívfájdalmatok van, engem kerüljetek el jó messzire, mert nem érdekel a kínotok.

– Pilar María Consuela Delgado! – húzta ki magát édesanyja. – ¡No seas maleducada! ¡Invita a nuestros nuevos amigos al desfile de moda![2]

– ¡De ninguna manera! ¿Que tienen que ver con la moda?[3] – mutatott Amaja és Jack felé. – Uno de ellos tiene pinta de un sin techo. Y la otra… no sabe nada de moda.[4]

– ¡No me impora! Hemos acordado algo. Puedes ser una jefa de tu propia empresa de moda, si pones el mismo énfasis en tu otra vida. Eres guardián.[5]

– Jól van! – sóhajtott fel Pilar immár angolul, majd a jövevényekhez fordult. – Július 15-én lesz egy divatbemutatóm. Eljöttök? Nem baj, ha nem értek rá.

– Szívesen – bólintott Jack, de Amaja tudta, csak azért, hogy Pilart idegesítse.

– Ha már kitorzsalkodtátok magatokat, gyertek, megmutatom az edzőtermet, és a szobátokat! – intette maga felé Carmen a vendégeket.

Az edzőteremhez a hallból nyíló folyosórendszeren keresztül lehetett eljutni. Boltívekbe hajló fala félig nyitott volt, ott is különféle zöld és színes növények burjánzottak. A terem másik falára különféle fegyvereket, fegyvertartó állványokat szereltek, a két fal közé pedig kötelet feszítettek.

Carmen lerúgta magáról bakancsát, és felhúzta magát a kötélre. Akárcsak egy kötéltáncos, ott sétált fölöttük. Leakasztott a falról egy hosszú harci kali botot, amit egyenesen Jacknek hajított. Egy másikat is levett onnan, majd macskákat megszégyenítő ugrással, vagyis egy szaltóval ért földet.

– Lássuk, mit felejtettél! – húzta ki magát a nő kihívóan.

Jack levette barna kabátját, amit a meleg ellenére mindig magán tartott. Kivillant fehér atlétája, szürke farmerja. Amaja csak állt és nézte a férfi feszülő izmait.

A botok összecsattantak.

A nő úgy tért ki Jack minden ütése elől, akárcsak egy ügyes vadmacska. Amajának Lara Croft jutott róla eszébe, bár esetében elmaradt az ikonikus pisztolypár. Tisztában volt azzal, hogy a nő még a lőfegyvereket is mesterien használná, ha éppen arról lenne szó.

Jacket sem kellett félteni, elhajolt a botütések elől, vagy ha nem tudott, akkor elkapta a botot, közelebb húzta magához vele együtt a nőt is, és lefejelte őt. Carmen a fejét fogta, mire Jack keményen hasba rúgta őt, hogy a földre kerüljön. Amajának olyan volt a harc, mintha számítógépes játékot nézne.

– Azt mondtad, ne bánjak veled kesztyűs kézzel – vigyorgott Jack, miközben Carmen megrázta a fejét, hiszen megsínylette a rúgást.

– Ez igaz, de hidd el, én sem fogok veled – ugrott kecses mozdulattal két lábra úgy, ahogy a videojátékokban szokás.

Amaja alig bírta követni, olyan gyorsan történt az egész. A nő már Jack hátán volt, botját a férfi nyakához illesztette. Jack alig kapott levegőt, mivel Carmen erősen szorította a botot. Amaja keze önkéntelenül ökölbe szorult. Gyűlölte látni a férfi szenvedését, de mielőtt még bármit is tehetett volna, Jack megkapaszkodott a botban, hirtelen előregörnyedt, mire a lendület levitte a hátáról Carment. A nő úgy ért földet, akárcsak egy új generációs Macskanő vagy Fekete Özvegy. Egyik lábát kinyújtotta, a másikat behajlította, míg egyik kezével megtámaszkodott a földön. Felnézett, és ismét támadásba lendült. Eltörte botját Jack vállán, majd egy tökéletesen kivitelezett cigánykerék közben arcon rúgta a férfit. Jack láthatóan megszédült. De mielőtt a nő újra támadhatott volna, felkapta a törött bot egy darabját, és suhintott vele. Carmen az ütéstől földre került, Jack pedig a bot hegyes végét a nő mellkasa felé fordította.

Mindkettejük homlokán gyöngyözött a veríték, hangosan vették a levegőt, de Jack győzött. A kezét nyújtotta a nőnek, aki látszólag nem örült a vereségnek. Elfogadta a kéznyújtást, leporolta magát, és pár pillanat múlva ugyanaz a mosoly ült arcán, ami jobb napokon Pilar babaarcán is megjelent. Le sem tagadhatták, hogy rokonok voltak.

– Carmen lesz az edződ – jelentette ki Jack, Amaja felé fordulva. – Nála jó kezekben leszel.

– Nyár van, azt hittem…

– Hogy pihensz és a tengerparton koktélokat szürcsölgetsz? – vigyorodott el a férfi. Amaja utálta látni, hogy megjegyzésére Carmen is elmosolyodik. – Ébredj fel, kislány! Minél hamarabb meg kell tanulnod megvédeni magad.

– Meg tudom védeni magam – törtek ki belőle önkéntelenül a nagy szavak. Éppen csak kimondta, és megérzett egy botot nekicsapódni a karjának.

– Mutasd! – kérte Carmen kihívóan. Amaja nagy duzzogva felemelte a kali botot, majd felvette az alapállást is, amit még az iskolában tanult. Észre se vette, és két másodperc múlva már a földön volt. Carmen simán kigáncsolta.

– Ez elég szegényes tudás, lelketlenekkel szemben meg halálos is! – csóválta a fejét a nő.

– Carmen közeli barátom, ő folytatja a kiképzésed, amíg be nem indul a tanév.

– És te? Megint lelépsz? – próbálta türtőztetni magát Amaja, de érezhetően remegett a hangja, szemében lángok táncoltak, miközben feltápászkodott.

– Valakinek dolgoznia is kell – vonta meg a vállát Jack. – Nyugi, kislány! – Amaja rájött, hogy elég kétségbeesett képet vághatott, ha a Vadász megenyhült a láttán. – Minden nap visszatérek hozzád – tornyosult fölé. Közelsége miatt Amaja szíve majd’ kiugrott mellkasából. – Viszont ki kell derítenem egyet s mást az Elsőkről… A te érdekedben, krumplibaba – ért a lány állához. Hosszúra nyújtotta a percet, amíg egymás szemébe néztek. Carmen billentette ki őket ebből a bensőséges állapotból.

– Gyertek! Megmutatom a szobátokat!

– Telefonálnom kell – mondta Amaja, amint Jack elengedte őt. – Megígértem Alexandernek és a többieknek, hogy legalább heti egyszer jelentkezek.

– Sajnálom – csóválta a fejét Carmen. Könnyed mozdulattal kitárta az ajtót, és a hall, majd a fehér lépcsősor felé irányította őket. – Ez védett ház. A lelketlenek gyakran használják fel a média nyújtotta lehetőségeket. Éppen ezért itt nincs se telefon, se internet, viszont van könyvtárunk.

– Vendég vagyok itt, vagy rab? – sóhajtotta Amaja ironizálva, mire Carmen szembefordult vele, és őszintén így felelt:

– Kicsit mindkettő.

– Remek! – forgatta Amaja a szemét, miközben Jack árnyékként követte őt. – És mi a helyzet Pilarral? Ő telefonálhat?

– Kifejlesztett egy saját biztonságos vonalat. Ha beszélni akarsz a barátaiddal, előbb beszélj Pilarral! Hátha megengedi, hogy használd.

– Csodás! – dühöngött, amitől újra lángok jelentek meg szemében. Tudta, hogy Pilar nem fogja megengedni, hogy használja a telefonját, legalábbis nem a két szép szeméért cserébe.

Carmen bizonytalanul Jack felé fordult:

– Ugye nem lesz baj? – kérdezte a férfitől.

– Nyugi, igyekszem kordában tartani a tüzet – somolygott látványosan Jack.

– Mindenesetre van poroltó-berendezés. Hozatok fel a szobádba – jelentette ki a nő elgondolkodva, amikor felértek az emeletre.

– Ez Estrella szobája – mutatott az egyik fehér ajtóra – ezt én szoktam használni, ha épp itt vagyok, ez pedig Pilaré – Az utóbbit le se lehetett volna tagadni, hiszen az ajtó csillámmal, szövettel, matricával volt díszítve. Carmen kitárt egy-egy fehér ajtót a folyosó végén. – Ez a kettő a vendégszoba – bökött állával feléjük.

Amint Amaja belépett az egyikbe, elámult. Kényelmes ágyat látott a szoba közepén, szorosan a falnál. Bal oldalán óriási, cirádás tükör állt, amiben egész alakja látszott, jobb oldalon pedig fésülködőasztal. A tenger felé néző, nyitott ablakon át madárcsicsergés hallatszott be, a szobában pasztellszínek uralkodtak. A puha szőnyeg, amibe legszívesebben lefeküdt volna szőnyegangyalkát csinálni, kellemes rózsaszínű volt. Az ággyal szembeni fal egy részét könyvespolc borította, rajta megannyi színes, vaskos irodalommal. A szoba másik felén ruhás szekrény várta üresen. Amaja ekkor pillantotta meg táskáikat a sarokban. Carmen kinyitotta a tükör mellett nyíló, újabb fehér ajtót, így szemük elé tárult a fürdő.

– Minden szobához külön fürdőszoba jár. Úgyhogy használjátok nyugodtan! Ha bármi kell, szóljatok nekem vagy Claritának! Az étkezés svédasztalos, reggeli héttől tízig, ebéd déltől háromig, vacsora hattól nyolcig.

– Mi? Nem eszünk együtt? – kérdezte Amaja értetlenül, hiszen megszokta már az Akadémián a közös étkezéseket.

– Ebben a házban mindenki elfoglalt. Más-más az időbeosztásunk. Az étkezőben szoktak teríteni, így akkor mentek, amikor megéheztek – szúrta Amaja szemébe mélybarna tekintetét. – Ma délután kettőkor várlak az edzőteremben. Most magatokra hagylak. – Szavaihoz híven, behúzta maga után az ajtót.

Jack széles mosolyt villantott fel, majd levette magáról atlétáját. Amaja megütközött ezen, fogalma sem volt, mire készül.

– Carmen megizzasztott. Megyek, lefürdök! – adott magyarázatot.

– Itt? – csúszott ki a lány száján a döbbent kérdés.

– Nem, majd a konyhában! Hát persze, hogy itt, krumplibaba! – csóválta a fejét a férfi, és már indult is a fürdő felé.

Amaja azon kapta magát, hogy az útját állja, így Jack nagyon közel került hozzá. Úgy érezte, elgyengül, hiszen saját testén érezte visszacsapódni Jack izzadt mellkasának hőjét. Ismét arra gondolt, legszívesebben beleharapna a Vadász kőkemény mellizmába. De tudta, hogy onnan nem lenne megállás; ajkai fel akarnák fedezni maguknak a férfi hasfalát is, egyre délebbre haladva.

– Engedj! – térítette magához Jack hangja Amaját, aki észrevette, hogy a férfi épp arra vár, hogy ellépjen a kitárt fürdőajtóból.

– Ez az én szobám! – tudott csak ennyit kipréselni magából a lány.

– Most mit játszod az értetlent? A másik szoba jó, ha van. Alkalomadtán még kapóra is jöhet. De te is tudod, hogy sok időt fogok itt tölteni veled.

– Az én szobám – kötötte az ebet a karóhoz Amaja, állandóan ezt ismételgetve.

– Úgy teszel, mintha nem tudnád, éjjel és nappal…

– Együtt. Tudom – duzzogott. Amióta kiderült, ki Jack valójában, a férfi el sem mozdult mellőle. Főként hiéna képében mutatkozott éjjelente az ajtaja előtt, de sosem aludtak együtt. Így érthetően nem volt arra felkészülve, hogy megossza vele a szobáját, ha már egyszer az életét meg kellett.

– Jöhetsz, de csak hiénaként – húzta ki magát a lány. – Különben van saját szobád.

– Mi van? Csak nem hoztalak zavarba? – vigyorgott a férfi. Amaja tudta, hogy beindult benne a vadászösztön. Karját az ajtófélfának támasztotta, így ő az ajtó és Jack izzadt, kőkemény mellkasa közé került.

– Nem, dehogy! – tagadta, de nem tehetett róla, a szeme teljesen mást mondott, galád módon elárulta őt.

A férfi közel hajolt hozzá, amitől pulzusa felgyorsult. Mindent megadott volna, ha akkor és ott megcsókolja őt. De kósza ujjai Jack egyetlen, mellkasán vörösen virító tetoválására simultak.

– Menj a saját szobádba! – suttogta, mintha kényszer lenne. Mintha azonnal a férfire vetné magát, ha Jack nem engedelmeskedik.

A Vadász kiegyenesítette hátát, elhúzódott a lánytól, majd tudomást sem véve róla, a fürdőbe lépett. Amaja csak állt ott, a szavakat keresve, hüledezve. Jack nekiállt kigombolni nadrágját, de mielőtt még letolta volna, visszafordult, hogy az értetlen lány pillantásába szúrja felemás tekintetét.

– Ha nem te lennél, mondanám, hogy pattanj be! Szóval vagy állsz itt és nézel, vagy tudod, hol a kijárat.

Amaja dühösen lépett ki a fürdőből, Jackre csapta az ajtót. Nem is akart a szobában lenni, így kiviharzott onnan. Az étkezőbe ért, hogy kerítsen magának valami harapnivalót.

Carmen az edzőteremben várta Amaját. Mindketten melegítőnadrágot, egyszerű topot, kényelmes szerelést viseltek. Edzője azonnal leparancsolta Amaja lábáról a cipőjét.

Carmen tetőtől talpig végigmérte őt, és megkérdezte:

– Miben voltál jó az Akadémián?

– Azt hiszem, bajkeverésben – mosolyodott el Amaja, de Carmen továbbra is komoly maradt.

– Úgy látom, nem érted a helyzetet. A lelketlenek nem holmi tanárok, akiknél ha földre kerülsz, újra felállhatsz és megpróbálhatod. Ha földre kerülsz, elbuksz, meghalsz, véged. Nincs újabb esély.

– Tudom, találkoztam már velük – bólintott a lány.

– Nem! Dehogy tudod! – csóválta a fejét Carmen. – Fogalmad sincs, Jack mit kockáztat azzal, hogy veled van és véd téged. Ő a legjobb őrző, ez tény, de valamilyen megmagyarázhatatlan perverzióból Ádám és Éva pont őt szemelte ki magának. Az Elsők már rád is szemet vetettek, ami miatt Jack kétszer akkora veszélyben forog, mint korábban. Te pedig az egészet holmi buta játéknak veszed. Nőj fel végre, rúgd seggbe magad, és vedd fel újra az alappozíciót! – Amaja leforrázva állt. Több dolgot is megtudott; egyrészt Carmen nem tudja, ki Jack valójában, másrészt láthatóan szerelmes belé, vagy legalábbis nagyon félti őt. Harmadrészt már a saját bőrén érezte, hogy Carmennel az edzés nem lesz sétagalopp.

Kifújta a levegőt, felvette az alappozíciót, és belebokszolt a nő kezére feszülő pontkesztyűbe. Beleadta az ütésbe minden dühét.

– Hol van Pilar apja? – csúszott ki a száján a kérdés. Carmen láthatóan ledermedt, így sikerült akkora ütést bevinnie, hogy a nő megtántorodott, aztán hamar visszanyerte lélekjelenlétét.

– Pilar apjáról nem beszélünk – nyújtotta előre a kezét, hogy Amaja újból belebokszoljon.

– Miért? Talán ő Voldemort, vagy mi? – kérdezte a lány kíváncsian, amitől Carmen keze meglendült. Eddig üggyel-bajjal ki tudott valahogy térni a nő ütései elől, de akkor Carmen izmos karja lendületet nyert, és jól szájba vágta őt.

Amaja összegörnyedt, érezte a vére fémes ízét a szájában. Carmen levágta a pontkesztyűket a földre és kisétált a teremből.

– Az órának vége! – tette hozzá hidegen.

Amaja lefürdött és átöltözött. Felhasadt szája beduzzadt és belilult. Tudta, hogy nem ez lesz az utolsó sérülés, amit Carmentől szerez.

Eszébe jutott Midori. Bizonyára megdorgálná őt, mert így beszélt egy tanárával. Ha visszagondolt a japán időkre, állandóan azt kapta nevelőanyjától, hogy mit ne csináljon, miként viselkedjen, mi illő és mi nem az. Jacknek igaza volt. Budapestre érkezésekor sikerült levetkőznie magáról a japán udvariasság álcáját, és kibújt belőle a dög; egy igazi, hamisítatlan tűzróka.

Amikor megéhezett, lement az étkezőbe, de nem volt ott senki Claritán kívül. A nővel úgysem tudott volna szót érteni, ezért gyorsan megvacsorázott, majd felment a szobájába. A könyvespolchoz lépett, és megszemlélte az ott sorakozó olvasmányokat. Majdnem elbotlott egy szekrény mellett lévő vörös poroltó készülékben. A szemét forgatta a feltételezéstől, hogy lángra lobbantja a házat, de nem kérhette ki magának. Vendégségben volt. Annyit már tudott, ha az ember idegen országban jár, célszerű felvenni az ottani szokásokat.

A könyvek többsége spanyolul volt, így azokat rögtön visszatette a helyére. Viszont megtalálta a Harry Potter sorozat angol kiadását. Eszébe jutott, hogy még sosem jutott tovább a negyedik résznél. Valahogy abban a pillanatban meghalt számára a varázslat, hogy Voldemort visszatért. Úgy gondolta, ezen a nyáron talán lesz ideje és türelme olvasgatni. Leemelte a polcról az első részt, elhelyezkedett az ágyán és belemerült a történetbe.

Csak akkor eszmélt fel, amikor egy termetes lény belökte orrával a szobájának ajtaját. Odakapta a fejét, és a Hiénát pillantotta meg. Az állat úgy lépett be a szobába, mintha a sajátja lenne, ami egyrészt felháborította, másrészt megnyugtatta a lányt. Az óriási állat kecses ugrással fészkelte be magát Amaja mellé.

Ettől a mozdulattól tűz lobbant a lány pillantásában. Összecsapta a könyvet, és hangosan ellenkezett:

– Szó se lehet róla! Nem alhatsz velem! – ült fel az ágyon. A hiéna is felszegte fejét, közel hajolt hozzá, végignyalta az arcát, majd a felduzzadt, felszakadt száját is. Halkan szűkölt, mint egy kutya.

– Ez semmiség. Carmen engem is megizzasztott – vont vállat. Az állat újra elhelyezkedett mellette. Amaja csak a fejét csóválta, közben ujjaival beletúrt meglepően puha bundájába, és megpróbálta letolni őt az ágyról.

– Nem alhatsz itt! Kizárt dolog! – A hiéna prüszkölt egyet, nemtetszése jelét adva, de nem mozdult. – Komolyan beszéltem! – esett kétségbe Amaja. A hiéna viszont nem hallgatott rá. A lány még egy ideig küzdött vele, aztán feladta, felsóhajtott, és lekapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát.

1  Hol vagy, Estrella? A vendégeink megérkeztek.

2  Ne légy udvariatlan, hívd meg új barátainkat a divatbemutatóra!

3  Kizárt! Mi közük van a divathoz?

4  Az egyikük úgy néz ki, mint egy hajléktalan. A másik pedig... semmit sem tud a divatról.

5  Nem érdekel! Valamiben megegyeztünk. Lehetsz a saját divatcéged főnöke, ha ugyanolyan hangsúlyt fektetsz a másik életedre is. Őrző vagy!

2. fejezet

Égő ágy

Amaja napjai egysíkúan teltek. Reggel sosem találta ágyában a hiénát. Úgy gondolta, ez annyira jellemző Jackre, de nem tette szóvá. Pilar alig beszélt vele, Carmen csak az edzésre fókuszált, Estrellát ritkán látta. Clarita kedves volt ugyan, de nem értette a szavát. A barátaival nem beszélhetett, ami még magányosabbá tette napjait. Egyedül az okozott neki örömöt, amikor kiszökött úszni a tengerben. Sokszor Clarita sietett utána a tengerpartra, és hadart neki valamit pörgős nyelvén, megdorgálva őt. Egyedül azt értette belőle, hogy madre mía, ezt ugyanis Alba is sokat használta, ha épp hüledezett.

Egyik alkalommal Amaja épp edzésre készült, amikor megpillantotta Pilart a medence melletti egyik napágyon, az árnyékban feküdni. Épp telefonját nyomogatta, márkás fürdőruha és napszemüveg volt rajta, miközben ügyelt arra, hogy egyetlen napsugár se érje barna bőrét.

– Mit akarsz? – kérdezte, fel sem nézve telefonjából.

– Csak gondoltam, megkérdem, hogy kölcsönadnád-e a telód egy hívásra – vonta meg a vállát Amaja. Nem gondolta, hogy értelme lett volna köntörfalazni, így az egyszerű utat és egyben őszinteséget választotta.

Pilar a kérdés hallatán elmosolyodott, de mosolya inkább tűnt keserű fintornak.

– Semmi esetre sem.

– Nézd! – ült le mellé a napozóágyra Amaja. Ettől a lány összehúzta magát és úgy nézett rá, mintha legalább az anyját gyilkolta volna meg. – Nem akarok veled rosszban lenni, de beszélnem kell a testvéremmel. Tudnom kell, hogy jól van-e, érted?

– Én meg nem vagyok szeretetszolgálat, hogy megadjam, amit Amaja hercegnő kíván! Ha kell a telefonom, dolgozz meg érte! Carmen elmondta, hogy unod az edzéseket, demotivált vagy. Változtass ezen, és talán lesz telefon – jött a szigorú válasz, amitől Amaja majd’ lefordult a napágyról. Az első hitetlenkedés után düh lángja csillant szemében.

– Ugye nem akarsz megsütni? – kérdezte Pilar, amint ő is észrevette ezt. Összehúzta magát, mintha félne tőle. – Nem elég a káros UV sugárzás, még te is! – forgatta a szemét.

Amaja felállt, és szó nélkül magára hagyta őt. Még mindig fortyogott a dühtől. Hogyan legyen motivált, ha a Három P legundokabbika kínozza őt? Nem tudta a választ, de nem volt más választása. Komolyan kellett vennie magát és az edzést is.

Amaja este az üres nappaliban olvasgatott. Már a Harry Potter második részénél járt. Úgy volt vele, ha végez a sorozattal, megkérdezi Claritát, van-e angol nyelven más könyv is a házban. Bár abban nem volt biztos, hogy a nő megérti majd, mit akar. Mindenesetre fellelkesítette őt az olvasás.

Hallotta, ahogy kitárul az bejárati ajtó, majd hangos nevetgélés, üvegcsörömpölés következett. Felnézett, és meglátta Jacket két nő társaságában. Mindketten csinosan öltöztek, kreol bőrűek, igazi spanyol szépségek voltak. Pezsgős üveg volt a kezükben, mintha valamit ünnepelnének.

Jack egyikük nyakára tapasztotta mohó ajkait. Amaja legszívesebben elsírta volna magát a jelenettől, a szíve elfacsarodott, mint egy citrom, amiből épp keserű limonádét készítenek. Próbálta tartani magát, de nehezen ment. Főleg, amikor a férfi a másik nő nyakát is megcélozta. A spanyol szépségek hangosan kuncogtak, és mondtak valamit pörgős nyelvükön. A férfi mohó ujjai a nők derekára, fenekére siklottak. Amajának ekkor lett elege. Felsóhajtott és összecsapta a könyvet.

– Hát itt vagy, krumplibaba?! – kérdezte a férfi, a helyzettől egy cseppet sem zavartan. – Hadd mutassam be neked Bonita egyet és Bonita kettőt – mutatott az egyik, majd a másik nőre, akik ismét felkuncogtak. Amajának nem kellett ahhoz spanyolul tudnia, hogy értse, a bonita szó szépet jelent. Legnagyobb szívfájdalmára valóban szépek voltak.

– Megyek, lefekszem – vetette oda, majd kiviharzott a nappaliból.

A könyvet a kanapén hagyta. Átkozta is magát ezért, hiszen tudta, úgysem fog hamar elaludni. Jól jött volna egy kis lefekvés előtti olvasás, de nem mehetett vissza érte.

Sokáig ült az ágyán, elővette telefonját, de amióta ott volt, semmi nem működött. Nemhogy internet nem volt rajta, de még alapfunkciókat se tudta bekapcsolni. Egyedül zenét tudott rajta hallgatni.

Hamarosan meghallotta a szomszéd szobából kiszűrődő nevetést és halk neszeket. Nem akarta tudni, Jack mit művel azokkal a nőkkel, bár azért voltak elképzelései... Hallani meg még inkább nem akarta, ezért bedugta fülébe a fülhallgatót, és keresgélni kezdett a lejátszási listában. Hamarosan megtalálta az „Alba” nevezetű albumot. Barátnője felrakott pár számot, amit szeretett, de Amajának túl harsányak voltak. Akkor viszont nem bánta. Erre volt szüksége. Ujjával pörgetett a számok között, majd találomra kiválasztott egyet. Felcsendült a hangos zene, női hang és hörgés. Jólesett neki a metál zene. Úgy érezte, ezzel csökkentheti a benne dúló dühöt.

Belegondolt abba, mi lesz, ha azok hárman végeznek a másik szobában. Abban biztos volt, hogy nem akar Jacknek helyet adni az ágyában, így fogta a párnáját, a takaróját és a puha szőnyegre ereszkedett. Meghagyta az ágyat a hiénának, már ha aznap este eljön egyáltalán.

Furcsa álma volt. Egy lokált látott, ami tulajdonképpen egy szállodának halljában helyezkedett el. Kissé csicsás bált rendeztek, a színpadon egymást követték a fellépők. Egyszer csak egy olyan dal csendült fel, amitől tetőtől talpig kirázta őt a hideg.

Jól értette szövegét:

A boszorkány én vagyok.

Megbűvöltelek.

Úgy hiszem, a Sátán figyeli

Minden léptedet.[6]

Amaja úgy érezte, nagyon meleg van, mintha a pokolban égnénének. Meglátott egy alakot, aki egy fiatal srácnak tűnt, de aztán Jack képét öltötte magára. A férfi megbabonázva indult a boszorkány felé. A nő nagyon szép volt; vörösesbarna haja a derekára omlott, kék szeme Jack fekete tekintetébe mélyedt. Hosszan felvágott ruha volt rajta, a hangja pedig több volt, mint mámorító. Jack nem érhetett oda a színpadhoz, mert az álom megszakadt.

Amaja érezte, ahogy valamifajta hűvös anyag, később rájött, fehér hab teríti be a testét. Felnézett, és megpillantotta a félmeztelen Jacket, akinek a kezében ott volt a piros poroltó. Azzal oltotta el az Amaja körüli lángokat.

– Mi történt? – kérdezte a lány. A tükör felé pillantott, és mintha meglátott volna benne egy alakot, de csak egyetlen kósza másodperc erejéig káprázott a szeme. Onnantól kezdve a tükör csak az éjszakai szoba képét verte vissza.

– Felgyulladtál – mondta a férfi közömbösen. – Mi van veled?

– Csak rosszat álmodtam – vonta meg a lány a vállát, amint felállt, és letörölgette magáról a fehér habot.

– Máskor is történt ilyen? – kérdezte Jack, összehúzva szemöldökét, de Amaja csak a fejét rázta.

– Megyek, lefürdök – sóhajtotta, és már tett is egy lépést a fürdőszoba felé.

– Nem szükséges – mondta a férfi. Egyetlen kézmozdulatára a poroltó összes habja visszaszivárgott a készülékbe, mintha fordított felvételt néztek volna. Amaja megszédült, azon kapta magát, hogy szokásos pizsamájában; fekete topban és világos sortban áll Jack előtt.

– Honnan tudtad? – kérdezte.

– Éreztem az égett szagot. Nem nagy ügy – válaszolt a Vadász.

– Miért?

– Mert jók az érzékeim és vékonyak a falak…

– Nem erre voltam kíváncsi! Az elmúlt napokban miért követeltél helyet az ágyamban, miközben napközben magamra hagytál?

– Azt hittem, egyértelmű – lépett hozzá közelebb a férfi, amitől Amaja legszívesebben meghátrált volna, de ehelyett mély levegőt vett és felemás pillantásába veszett. – Ki kell pihennem magam a napközbeni eseményekre. Melletted könnyű pihenni – vonta meg a vállát. A lány újra megszédült, egy pillanatra elvesztek egymás pillantásában. A Vadász reakciója esélyt sem adott neki, hogy az iménti kijelentést lereagálja. – Megyek, Bonita egy és kettő még nem hajlandó aludni. – A férfi megfordult, hogy elhagyja a szobát, mire Amaja utánaszólt:

– Jack! – A férfi ismét felé fordult, és kivárt. Amaja annyi mindent mondott volna neki. Azt akarta, hogy maradjon, hogy aludjon vele, és felejtse el a másik szoba Bonitáit, de nem lehetett ilyen önző. Jacknek időről időre ágyba kellett vinnie lányokat. Az átok része volt, és bármennyire fájt neki, ezzel együtt kellett élniük.

– Kösz, hogy eloltottad a tüzet – mondott csupán ennyit. A férfi bólintott egyet és távozott. Amaja visszacuccolt az ágyra, befeküdt oda, de nehezen aludt el újra. Folyton a tükröt nézte, de már nem jelent meg benne az alak, akit látni vélt.

Amaja fáradtan ült le az edzőterem padlójára. Ivott egy korty vizet, miközben patakokban csorgott róla a veríték. Carmen nem finomkodott, mint az iskolai tanárok. Ekkor tanulta meg igazán értékelni a nőt, mivel az életre tanította őt.

Carmen lehuppant mellé, és átnyújtott egy zöld levelet. Amaja értetlenül nézett rá.

– Rágd össze! Jó a zúzódásokra!

– Kösz – fogadta el a növényt.

– Nézd, bocs, hogy bunkó voltam veled az első edzésen – mondta ki Carmen, amit gondolt. Ő sosem kertelt. – Jack és én régi motorosok vagyunk, őrzőként sok akciót vittünk már végig együtt. Fontos nekem és féltem őt.

– Szerintem másokat kéne félteni tőle – szakadt fel Amaja tüdejéből a meghökkenés hangja.

– Bár sokszor nem látszik rajta, Jack szigorú szabályok szerint él. Féltem, hogy megszegi miattad a saját szabályait.

– Te és Jack… – csúszott ki Amaja száján a feltételezés, de nem folytatta. Nem volt hozzá köze, így annyiban akarta hagyni a dolgot, Carmen viszont felnevetett.

– Igen. Egyszer régen lefeküdtünk, de semmi komoly. Csak barátok és harcostársak vagyunk. Épp ezért érzem felelősnek magam érte. Ahogy rád néz, abból rögtön tudtam, hogy te más vagy…

– Más? Ezt nem értem – vonta össze vörös szemöldökét a lány.

– Ha te nem érted, én hogyan is érthetném? – kuncogott hangosan, majd lehervadt arcáról a mosoly. – Csak akkor láttam őt olyannak, amilyen a közeledben, amikor Júliáról beszél. Ő volt…

– Tudom, ki volt – bólintott Amaja. Arcára fagyott a mosoly, mivel eszébe jutott az álma.

– Gyere! – próbálta terelni a témát Carmen. Felhúzta a lányt a földről, majd hozzávágott egy kali botot, amit Amaja kivételesen el is tudott kapni. – Nincs veled semmi baj! Ügyes vagy, gyors, és fürge. Az erőnléteden és eszközhasználaton még dolgoznunk kell, de inkább az a baj, hogy saját magad ellensége vagy. Úgy érzem, még mindig nem hiszed el, hogy ehhez a világhoz tartozol. Ha végre sikerülne elhinned, ügyes harcos válna belőled – bólintott Carmen biztatóan. Amaja nem is értette, miért örül ennyire a dicséretnek, mégis kihúzta magát. – Készülj fel! Legközelebb vízben edzünk! Az kicsit könnyebb lesz – kacsintott rá a nő, majd az edzést berekesztve elhagyta a termet.

Amaja már a Harry Potter negyedik részét kezdte. Claritának hála, éjjeliszekrényén ott tornyosult az Alkonyat sorozat angol változata. Először nem örült a vámpír sagának, de aztán rájött, ezzel kell beérnie.

Elhelyezkedett az ágyon, bekuckózott, és kész volt belemerülni a varázsvilágba, amikor kopogtattak ajtaján. Először azt hitte, Jack az. Furcsállotta, hiszen a férfi sosem szokott kopogni, de aztán kíváncsi tekintete az ajtó felé fordult.

– Igen? – adott engedélyt a belépésre. Legnagyobb meglepetésére Pilar nyitott ajtót. Kezében egy csukott laptopon dobozok hevertek.

– Carmen mondta, hogy végre haladtok – tette le a laptopot Amaja ágyára.

– Ezen a gépen rajta van a program, így biztonságosan használhatod. Beszélhetsz a barátaiddal – forgatta a szemét megadóan, de még nem távozott.

– És a dobozok? – kérdezte Amaja.

– Holnapután divatbemutató. Gondoltam, megkezdem a felkészítésed. Borzasztó a körmöd, úgyhogy szívesen megcsinálom. Mi több, ragaszkodom hozzá! És a hajadra is ráférne már egy kis ápolás. Milyen sampont használsz?

– Mindig mást – vont vállat Amaja. – Ami épp a kezem ügyébe kerül.

– Borzasztó! – ült oda az ágyra. – Már csak azért is különleges vagy, mert eredetileg vörös a hajad. Ápolni kéne, mert így tök fénytelen és lapos. A fehér csíkodra pedig tehetnénk egy kis hamvasítót. Mit szólsz?

– Köszi a fáradozásért – mondta Amaja erőltetett lelkesedéssel, aztán elgondolkozott – Engem még csak átváltoztatsz, de mit csinálunk Jackkel? – vetette fel, amitől Pilar felkuncogott.

– Nos, megpróbálhatom meggyőzni őt, hogy hadd vágjam le a haját és szakállát.

– Megpróbálni megpróbálhatod, de szerintem nem fog kötélnek állni – csóválta a fejét nevetve.

– Ezért van B-tervem. Mostanában úgy látom, Jason Momoa menő pasi, nem? Tudod, Aquaman! Akkor Jack legalább annyira sikkes – nevetett hangosan. – Mindenesetre ráveszem, hogy megfürödjön és megfésülködjön. Ebben jól jönne a segítséged – kacsintott a vörös hajú lányra, majd a dobozokra tévedt pillantása. – Melyikkel kezdjük? Haj vagy köröm?

– Legyen a haj! – adta be a derekát Amaja. Engedte, hogy Pilar kezelésbe vegye hajvégeit. Hamarosan néhány centivel rövidebb lett a haja, Pilar gondosan megmosta, levágta és beszárította. Nagyszerű munkát végzett, Amaja alig ismert magára. Pilar lelkes volt, éppen ezért nem merte megmondani neki, hogy ő az egyszerűbb fazont kedveli. Közben évfolyamtársa megpróbálta kiokosítani őt a divatról. Amaja felől akár spanyolul is beszélhetett volna, hiszen pont annyit értett abból, amit mondott.

Pilar a körmét is megcsinálta, amihez a hajához illő vörös és fehér színt használt. Már épp elpakolta volna felszerelését, amikor Amaja ajtaja egy határozott mozdulattól kivágódott.

Amaja nem hitt a szemének; Jack állt az ajtóban, és csupa vér volt. Azonnal felpattant, és odasietett hozzá. Pilar egyik oldalról, míg ő a másik oldalról támasztotta meg a férfit, és ültette le a földre. Hátát az ágynak döntötte.

– Mi történt? – kérdezte Amaja halálra vált arccal.

– Egy csillag-bűbáj gyorsabb volt, mint én – nyögte.

– Hozok orvosságot – térült-fordult Pilar, hogy úgy tegyen, ahogy mondta, de aztán a férfi hangja megállította.

– Van a kabátomban – bökött Jack a zsebére. Amaja nem hezitált, kivette a fehér krémmel teli dobozt, majd lerángatta Jackről a kabátját, és az atlétát. A férfi felszisszent a fájdalomtól.

Amaja megnyugodott, hiszen többségében nem Jack vére borította ruháját.

– Megyek, Clarita kitisztíttatja ezeket – vette fel a földről a véres holmikat Pilar, és távozott.

Amaja nem törődött vele, igazából semmivel és senkivel nem törődött. Minél hamarabb segíteni akart Jacknek. Majdnem elájult, amint megpillantotta a vállán lévő sebet, amibe egy dobócsillag fúródott.

– Erről meg is feledkeztem – jelent meg elkínzott mosoly az arcán. – Ki kell húznod.

– Nem megy – nyögte Amaja, de aztán a Vadász felemás tekintetét látva már nyúlt is, hogy fogást találjon a dobócsillagon, és egy határozott mozdulattal megszabadítsa tőle.

– A kurva… – nyelt magába egy újabb szitokszót Jack. A fájdalom ködként ült arcára. Amaja némán szorított egy gézlapot Jack sebére, amiből előbuggyant vére. Az ajkába kellett harapnia, hogy magába nyelje könnyeit.

– Hé! – érintette meg arcát a férfi. – Nem lesz baj! Ez csak karcolás.

– Nekem nem úgy tűnik – pislogott Amaja szaporán, hogy elkendőzze érzéseit.

– Nyugi, rossz pénz nem vész el – vigyorgott Jack fáradtan. – Jóval több kell ennél ahhoz, hogy kinyírjanak – próbált viccelődni, de a lány nem bírta megállni. Közel hajolt hozzá, viszont mielőtt ajka elérhette volna Jack ajkát, megtorpant.

– Nem bírnám elviselni, ha bajod esne – szipogott, hiszen két keserű könnycsepp is kiutat talált szeme börtönéből.

– Ahogy én se, ha neked – túrt Amaja frissen mosott, illatos hajába. Homlokukat egymásnak támasztották, aztán eltávolodtak egymástól.

Amaja módszeresen bekente Jack kisebb-nagyobb sérüléseit. Amikor elkészült, a férfi újra elmosolyodott.

– Engedelmeddel, átváltozom. Hiéna képében gyorsabban gyógyulok.

– Jó tudni – biccentett felé Amaja, amint elpakolta a krémet. A férfi beváltotta ígéretét, a többi ruha is lekerült róla.

Az állat bicegve indult az ágy felé. Amaja segített neki felugrani oda, majd ő is lefeküdt mellé. Sokáig csak nézték egymást, a lány ujjai önkéntelenül beletúrtak a hiéna szőrébe.

– Olyan nehéz elmondanom neked, amit érzek – sóhajtott fel Amaja, miközben elveszett az állat felemás pillantásában. – Így kicsit könnyebb, hogy hiéna vagy. Tudom, hogy hallasz és értesz. – Az állat csak fülelt, látszott rajta a kimerültség és fájdalom, de a kíváncsiság átvette rajta az uralmat.

– Nem avatsz be, holott segíthetnék. – A hiéna hangosan felszusszant, és elkapta Amajáról felemás pillantását, majd mancsára fektette fejét. – Ne fújtass! Állandóan titkok és rejtélyek öveznek. Azzal nem védesz meg, ha titkolózol, Jack! Láthattad, hogy azzal csak még nagyobb bajba kerülök – csóválta a fejét.

A hiéna nem nézett rá, így Amaja kénytelen volt hozzábújni. Egy idő után termetes mancs fonódott mellkasa köré. Így aludtak el.

Amaja arra ébredt, hogy nincs egyedül. Meglepődött, hiszen a hiéna reggelre mindig elpárolgott. De akkor nem a szőrös mancsot érezte maga körül, hanem nehéz, izmos férfikart. Felnézett, és megpillantotta Jacket, aki ott aludt mellette, ráadásul anyaszült meztelenül. Nem bírta megállni, hogy tekintete elkalandozzon a férfi testén, egyenesen a fehér, vékony paplan takarásáig.

– Tetszik a látvány? – zúgott halkan a mély hang. Amaja pillantásával újra megtalálta a férfi arcát. Jack felemás tekintete a lelke legmélyébe fúródott. Látszott rajta, hogy jobban volt, a csodakrém hatására begyógyultak, összehúzódtak sérülései.