Alba Ferro: TikTok boszorkány

©Alba Ferro, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/albaferroszerzo

https://www.tiktok.com/@albaferroszerzo/

https://www.instagram.com/alba.ferro.szerzo/

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-36-2

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Mit tennél, ha az eldugott hegyi falu, ahol eddig biztonságban érezted magad, többé már nem védene meg a távoli, változó világtól?

Jenna mágiaforrásként csupán játszadozik az erejével. TikTokon követi a mágiagyakorló influenszereket, bele-bele kóstol a boszorkányságba, de attól tart, az ilyesmi csak bajt hozhat a fejére. Aztán megjelenik egy párduc bőrforgató a színen, Jenna bajsejtelmei pedig beigazolódni látszanak.

De vajon mik a jóképű idegen szándékai? Segíteni Jennát vagy épp ellenkezőleg, az életére törni? És meddig rejtőzködhet Jenna, miközben a boszorkányházak hatalma folyamatosan nő és egyre szaporodnak a bőrfogatók által elkövetett bűncselekmények?

Jenna lassan már azt sem tudja, ki a barát és ki az ellenség, csak egyvalami biztos: az életben maradáshoz olyan energiákat kell megmozgatnia, melyek létezéséről eddig fogalma sem volt.

Anyu, köszönöm

1

A kövezett járdán még harmat csillant, a kék ég ragyogóan feszült fölém, ahogy kiléptem a világba a narancssárga bejárati ajtón át. A ház előtti jukka magasba szökő szárán nyíló számtalan vajszínű virág körül a méhek álmosítóan döngtek, és ahogy hosszú léptekkel a kapu felé indultam, egy irizáló szárnyú kolibri lebbent elém. A haragoszöld kanyontölgyek levelei ismerősen zizzentek a házat körberohanó szellőtől.

Nagy sóhajjal álltam meg a kapunál, a kezemben szorongatott kulccsal. Nem eresztett a hetek óta kísértő rossz érzés. Hamvaiban halt el az ajkamra kényszerített mosoly, amit a közelben mocorgó szomszédoknak szántam.

Három napja csináltam végig a védelmező rituálét, amire többen is esküdtek a TikTokon, azonban a közérzetemen semmit se javított. Persze mit vártam egy internetről lemásolt szertartástól…

Egy remegő lélegzet kíséretében kiléptem az udvarom biztonságából. A bőrömön végigbizsergett a védkör, a kapu durván megmunkált deszkái pattantak, a zsaluzás nyikordult.

Mint egy online videóból kiderült, az alacsony terméskő fal önmagában is jól tartotta a mágiám, mivel elég kvarckristályt tartalmaz a kőzet, de kellett azontúl valami más, mert egyre csak nőtt a nyughatatlanságom. Nem számítottam a süveget bátran viselő boszorkányok közé, összeugrott a gyomrom a gondolatra, hogy a szomszédaim bármit sejthetnek a képességeimről, de a veszélyérzet nem akart múlni, a menekülhetnék a legkülönbözőbb helyeken tört rám. Egy pszichológus talán pánikbetegségnek hívná, viszont a zsigereimben veszély közeledtét éreztem és azt, hogy fel kell készülnöm.

Így hát a deszkakerítés tetejére hegyikristály csúcsokat helyeztem, ahogyan Zoe tanácsolta a Mágikus valóság TikTok csatornán. Na, Zoe, és sokan mások is, szégyentelenül mutogatták boszorkányságukat, a videóikat több millióan nézték világszerte.

Gyakran felmerült bennem a kérdés, hogy honnan szedik az ilyen emberek a bátorságot.

Egészen másképp közelítettem meg a helyzetem. Komoly időt fektettem abba, hogy megtanuljam, hogyan tarthatom távol magamtól azokat, akik természetüktől fogva kiszimatoltak volna, mint forrást.

Nagyban segített az interneten gombamód elszaporodó rengeteg boszorkánycsatorna. Instán meg TikTokon követtem leginkább őket. Még nehezen ment az igazi boszik megkülönböztetése a kóklerektől, viszont Zoe-t azonnal szimpinek tartottam, az utóbbi időben a kedvenceim közé lépett. Órákon át néztem mágiát alkalmazni.

Eddig még sosem volt merszem utánozni. Attól tartottam, hogy egy ilyen kis helyen, mint Baldy Village, azonnal rájönnének, miben mesterkedem, hiába feküdt az otthonom beljebb az úttól, és ha valaki nem figyelt, észre sem vette a kicsiny, mohazöldre festett, alacsony épületet a két kúria közötti résben, amikor néha úgy tűnt, az itteniek még a mókusok életét is nyomon követik. Attól a házat imádom, emlékszem, mikor először megláttam, rögtön mágikusnak találtam.

Ez az emlék legalább megmosolyogtatott, miközben elindultam a kerítések mentén lévő ösvényen. A harmatos füvek átnedvesítették lenvászon nadrágomat, csiklandozva folyt le a víz a szandálom szíjai között.

Balra, a fák között Seth Ballor épp felpakolta a gyerekeit a fényes, fekete GM dzsipjébe és beugrott a kormány mögé. Azok közé tartozott, akik a városban dolgoztak, ahogyan a gyerekeket is a claremonti középiskolába kellett vinnie, mert a helyi iskola csak nyolcosztályos. Ahogy kifordult a GM a kocsifelhajtójukról, Josh és Violette vadul vigyorogva integettek nekem – tanítói kiváltság.

A másik szomszédom felől himalájai csengők hangját hozta felém a szél. Julie biztosan megkezdte a reggeli jógaórát a vendégeivel.

Felhunyorogtam az égre. Igazi nyári nap ígérkezett. Inkább az aszfaltozott utat szegélyező fák árnyékában maradtam.

Ez az idő Joe-t morgásra késztetné – utált beleizzadni az egyenruhájába. Nate bezzeg örömmel szívná magába a napfényt. Joe a fejéhez vágná, hogy nem lehet mindenki hidegvérű, erre Nate tenne egy gyilkosos megjegyzést, sziszegne is hozzá – vietnámi kobra bőrforgatóként vérfagyasztóan ment neki.

Összeszorult torokkal szaporáztam meg a lépteimet a főút felé.

Megállapítottam, hogy a bő szárú lenvászon nadrág, a fehér top és a rávett bő ing jó választásnak bizonyult, kellően kényelmes, és elég tanítónénis, akárcsak a szoros kontyba tekert hosszú hajam, ami még tartotta magát, egyetlen elszabadult tincs sem lógott a nyakamba.

A széles lombú kanyontölgyek és sudár fenyők között fel-felvillantak a szomszédok házai, az ébredő madarakon kívül mást nem lehetett hallani.

A Bear Drive-on a falu központjába juthattam. Hurokutcaként, mindkét vége a főútra vitt, vagyis egy része párhuzamosan futott a Baldy-hegyre vezető úttal a San Antonio-hegy lábánál. Beszorultunk a völgye, e két hegy közé.

Baldy az a tipikusan mindenki ismer mindenkit kis közösség, ahonnan a legtöbb fiatal menekül. Viszont aránylag sok a jövevény. Mondjuk én meg a nevelőszüleim is, vagy Ballorék és Julie.

Kényelmes tempóban haladtam, igyekeztem belefeledkezni a fák susogásába, a madarak énekébe, de hiába, nem hozott megnyugvást se a megszokott útvonal, se a jó kávé ígérete.

Ismét rágni kezdett a kétely. Hiba itt maradni.

A kényszer hozott ide. Azonban már rég el kellett volna tűnnöm innen. Joe-t és Nate-t elveszítettem, mégis mi tart vissza?

A csontomig hatolt a felismerés, hogy talán már elkéstem, a baj megtalált.

Mi van akkor, ha jogtalanul éreztem magam biztonságban eddig, félórányira Claremont hideglelősen egyforma utcáitól, amikor Los Angeles szörnyteste egyre közelebb kúszik?

A gondolattól végigfutott a hátamon a hideg.

Mióta egyedül maradtam, minden évzáróra úgy tekintettem, hogy ez lesz az utolsó, ami itt talál. Ennek ellenére augusztusban jó kislányként megtartottam a napközis tábort, aztán elkezdődött az újabb tanév, akkor pedig már hogyan hagyhattam volna ott a gyerekeket és kollégákat, akik számítottak rám?

Megráztam a fejem. Nem gondolhatok magamra nélkülözhetetlenként. Még akkor sem, ha kivételesen akadt okom maradásra: a kis Timothy Nash. Jó munkát végeztek a fiú védelmével, nem tudtam leolvasni, hogy forrás vagy esetleg bőrforgató. Habár csupán megérzésre hagyatkozva kizártam, hogy született bőrforgató lenne. A megérzéseim meg már többször megmentették az életemet.

Jó lett volna, ha az általános rossz érzés mellett lett volna valami közelebbi, amire támaszkodhatok. Két tarot-pakli is lapult az egyik dobozom alján, ismét kézbe vehettem volna valamelyiket. Habár mindig ámulva figyeltem Farrah-t kártyát vetni a videóiban, de elképzelni sem tudtam, honnan szedi az összefüggéseket a lapok között, nem értettem, hogyan működhetnek. Valószínűleg a jövőbe látás nem tartozik a tehetségeim közé.

Ennek ellenére nyilván a menekülhetnéket nem kéne figyelmen kívül hagynom. Valószínűleg. Talán.

Az utca végén csak úgy ragyogott Clare piros, rövid haja a reggeli fényben, ahogy kitette a kristályos hordót a gyerekeknek a turistaközpont bejárata mellé. Elmosolyodtam. Onnan származtak az első ásványaim, tizenévesen azokkal kísérletezgettem titokban a szobámban.

Az örökbefogadóim persze tudták, hogy nem vagyok sima. Viszont sosem kérdeztek rá, vagy mondták meg, mit kezdjek magammal. Én nem kérdeztem, mit keres egy tízméteres kobra a hátsó udvarunkban, cserébe ők nem kérdezték, mit kezdek a kristályokkal. Így senki sem kényszerült hazudni, ha a hárombetűs ügynökségek egyike bekopog hozzánk. Ha a négybetűs lett volna, akkor már nincs helye kérdéseknek…

Viszont Joe és Nate egy kedves hippi párként az előítéletek elől költöztek a hegyekbe. A hetvenes években még nagy ügy volt melegnek lenni, az senkinek se jutott volna eszébe, hogy olyasmit titkolnak, mint mondjuk… hogy egyikük időnként kígyóvá változik.

Aztán a kilencvenes években a kamerák és egyéb megfigyelő eszközök elterjedésével sorra jelentek meg a hírekben a bőrforgatókról elcsípett képek és felvételek, aztán egy-két boszi is lebukott. Egyszóval kiderült a források létezése, és a melegek helyett őket kezdték üldözni. Lényegében kitört egy hatalmas balhé. De ezekről az időkről senki se beszél szívesen, ezt a keveset is a nevelőapáim elejtett megjegyzéseiből tudom.

Szerencsére én már a nagy zavargások és üldöztetések után születtem.

Visszaintettem Clare-nek, ahogy két hátizsákos turista után beindult ő is a központ épületébe. Vörös haja továbbra is lángolt az erős napfényben.

Befordultam a Baldy Lodge hegyi kabin stílusú épülete elé. Szükségem volt a reggeli koffeinadagomra.

Az étterem kirakatnyi tükörüvegű ablakai előtt önérzetesen elsiettem. Kellemetlennek tartottam, hogy a bent ülők szabadon bámulhattak, magamon éreztem a tekintetüket, de én nem láthattam őket.

Az aszfaltozott parkolóban csak a helyiek kocsijait láttam, túl korai volt még a városi hétvégézők tömeges megérkezéséhez. Viktor Nash áramvonalas Jaguárja kirítt a hegyi közlekedésre alkalmasabb terepjárók közül.

Az ajtókilincsért nyúltam, mikor a szemem sarkából megláttam valami bűnösen feketét. Elcsavarta a fejemet.

A szépséges testű Harley Davidson pihenő vadállatként nyúlt el. Csak a Marina del Rey-i kiállítótermükben láttam hasonlót, mikor ott jártam. Rajtuk keresztül adtam el Nate klasszikus járgányát a halála után. Szíven szúrt a bűntudat, amiért nem tartottam meg. Nate imádta volna ezt a csodát. Képzeletben már hallottam lelkes rajongását.

Próbáltam benntartani a könnyeimet. Már öt éve magamra hagytak, és rég gondoltam rájuk ennyit. Talán a költözés gondolatára tört elő belőlem a nosztalgia, így próbáltam ismét lebeszélni magam róla.

Nem ér! Nem tehetem ezt magammal…

Összeszorítottam a számat, elfordítottam a fejem, hogy ne is lássam a Harley-t. Sóhajtva nyúltam ismét a kilincsért.

Aztán akkora erővel vágódott az ajtó éle az arcomba, hogy visszatántorodtam, még a világ is elsötétült előttem egy pillanatra. Vagy kettőre.

Próbáltam leküzdeni a szédülést meg rájönni, mi is történt.

Csodálkoztam, hogy nem estem hanyatt, majd végre felfogtam, egy férfi erős marokkal tart a karjaimnál fogva. Enyhe agyrázkódást szenvedhettem, mert különben nyilván kikérem magamnak, de így csak bambultam a hirtelenkék szempárba.

Azért ritkán látni annyira kék szemet, ami rögtön feltűnik. Ráadásul ennek a hidegsége lélekig hatolt.

Ragadozó – visított a vészhang a fejemben, közben a szívem majd kiugrott a helyéről. Habár azt így utólag nem tudnám eldönteni, hogy a félelemtől-e, vagy a bőrdzsekis férfi közelsége miatt – ez egy ilyen találkozásnak számított, ami elveszi az ember eszét. A férfi illata, füléig lenőtt fekete haja, egyenes orra, és mélyen ülő, kék szeme egyetlen röpke pillanat alatt a tudatomba égett.

– Csak óvatosan – mormogta fanyar mosollyal a szája szegletében, de ahogy így tovább álltunk, az valamiért átfordult fintorba.

– Elnézést – léptem bénán hátrébb, ahelyett, hogy leszidtam volna, ahogy kell, ráadásul bosszúságomra a szemem is lesütöttem.

Ellépett mellőlem, és utána se kellett néznem, anélkül is tudtam, az övé az a motor, de azért végig bámultam, míg felült rá és elhajtott.

Tipikusan olyan pasi, aki annyira laza, hogy be sem köti az acélorrú bakancsa fűzőjét, meg nyilván csak fekete pólót és szakadt farmert találnék a szekrényében. Nem mintha esélyem lenne a szekrényében turkálni.

A homlokomon kialakuló dudort masszírozva indultam meg az étterem másik végében lévő pult felé. Nina sokat tudón vigyorgott rám mögüle. Végigpásztáztam a termet ismerősök után kutatva, és a kis Timothy úgy integetett a túlsó sarokból, hogy majd leesett a székéről. Aztán azonnal újra az ételére figyelt, amint az apja megrántotta az iskolai egyenruha ujját.

Miután a gyerekét helyrerakta, Viktor Nash rám villantotta ügyvédmosolyát. Kegyesen intettem neki, közben ki tudja, hányadszor merült fel bennem a kérdés, hogy vajon miért nem ver összevissza a szívem, amikor Viktorra nézek? Lett volna okom rá. Kifejezetten jóképű volt, karizmatikus, erőteljes vonásokkal. Nem értettem a feleségét.

Timothy gyakran emlegette az anyukáját, de én még sosem láttam, és a falubeliek válást rebesgettek.

Megint feltűnt mennyire stílusosan megnyírt Viktor haja, simára borotvált az arca és makulátlan az öltönye – ordítva hirdette társadalmi státuszát. Ezért is csodálkoztam, amiért így pislog rám. Mint aki akar valamit.

Már kétszer felajánlotta, hogy elvisz az iskoláig, elvégre Timothyval odatartanak. Én kétszer udvariasan visszautasítottam. Őszintén szeretem a reggeli sétáimat, és akkor még fel sem merült bennem, hogy épp bepróbálkozik. Ez mindent elmond a flörtölési képességeimről.

Nina szőke haját kifújva az arcából laza mozdulattal máris elém tolta az illatos kávéval teli papírpoharat.

– Kora reggel macsókkal karambolozgatunk? – A nevetése ragadós volt.

– Mit tegyek, ha ilyen alacsonyan repülnek? – húztam magamhoz a kávét, és bele is kortyoltam.

– Fogadjunk, hogy az a fajta, aki hétközben valamelyik szupermenő beruházási cégnél robotol, az öltönye második bőrként tapad rá, aztán hétvégén a lába közé kapja a motorját, és szédíti a nőket. Mit mondjak, meglovagolnám! – kacsintott Nina.

Elnyomtam egy sóhajt. Barátnőm komoly sértésnek vette a második válását, azóta gyógyírként végigkóstolta a helyi pasasfelhozatalt, és a turisták javát is szemezgette.

Ismeretségünk óta először éreztem némi irigységet, amiért könnyen ment neki a pasizás. Nem akartam arra gondolni, milyen lenne együtt látni a motoros idegennel. Nevetségesnek kellett volna tartanom az egészet, elvégre a férfi lazán lecsapott az ajtóval. Ez még a kétséges tudásom szerint sem számított udvarlásnak.

Azért végre az is felderengett, hogy talán jó ötlet lenne figyelmeztetni Ninát, mert a jóképű motoros bőrforgató, és nem mindegyikük olyan jóindulatú, mint Nate volt. Az sem mellékes, hogy fölényesen erősebbek és gyorsabbak a simáknál, persze nőként már hozzászokhattunk az óvatossághoz, ha idegenekről van szó.

Előbb kortyoltam még egyet a kávémból. Ki kellett találnom egy magyarázatot arra, hogy honnan tudom a pasas titkát.

Persze a képessége nem tette eredendően veszélyessé. Talán igazából csúnya dolog ilyen előítéleteket táplálni. Nate kobra formában sem bántott senkit, és a simák egyáltalán nem tudtak róla, mi lakozott benne. Okosabb, ha csöndben maradok ezzel kapcsolatban, így még véletlenül sem árulom el magam.

– Szép a motorja – jegyeztem meg sután.

Nina erre felkacagott. Tutira az egész étterem bennünket bámult.

– Ugyan, Jenna! Azt ne mondd, hogy visszautasítanád! – heccelt, majd vadmacskát utánozva fújt egyet, miközben a levegőbe karmolt.

Csak somolyogtam a papírpohár takarásában.

Mérget mertem volna venni rá, hogy Nina óhatatlanul is rátapintott az idegen másik alakjára.

Még szerencse, hogy velem kapcsolatban senkiben sem merült fel, hogy több vagyok egy sima embernél. Elvégre…

Ledermedtem.

Nem lógott a nyakamban a hegyikristály védmedálom. Szívdobogva tapogattam végig a két nadrágzsebem.

Elöntött a hideg veríték. Remegő kézzel tettem le a poharat a pultra, és a lehető legkevesebb feltűnéssel ismét átkutattam a zsebeimet, hiába.

Úgy hagytam el az otthonomat, hogy szabadon sugároztam, miféle vagyok. Értelmet nyert a bőrforgató fintora is.

2

Révületben hagytam el az éttermet, azt se tudom, milyen kifogást vetettem oda Ninának, csak kimenekültem. A kávémat úgy szorongattam, mintha életmentő varázsital lenne.

Mert egy simának, mint Nina, nem jelentett veszélyt egy bőrforgató, de nekem, nekem volt okom tartani tőle, volt okom szidni magamat a figyelmetlenségemért. A vérem a leghatásosabb drog a fajtája számára. Magamon viseltem a nyomait annak, hogy mi történhet velem. Egy ilyen apró hiba, és újra menekülhetek. Ezzel az erővel épp egy táblát is köthettem volna a nyakamba, hogy tessék, harapj meg!

Húzódott, feszült a heg a bal vállamon, forróság áradt szét belőle a tagjaimba, leizzadtam, aztán kirázott a hideg. Megszédültem. Levegő után kapkodtam, közben az utat figyeltem, magam mögé tekintgettem, füleltem, hátha meghallom a motor közelgő morajlását.

Rám dudáltak, mire megugrottam. Ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy kirántson a pánikhoz vezető örvényből. Visszatérve a valóságba megálltam, odaintettem Steve-nek, aki Joe egykori járőrkocsijából mosolygott rám.

Vettem néhány mély levegőt. Két kézzel a számhoz emeltem a kávét, és kortyoltam néhány rövidet. Lehunyt szemmel hagytam, hogy az édes, keserű zamat átjárjon, kizártam minden mást, csak az íz maradt.

Felnéztem. A ragyogó napsütésben két mókus veszekedett, körbe-körbe szaladgált az egyik hatalmas tölgy törzsén. Fényes nappal álltam a falu főutcáján, senki sem fog ilyen nyílt helyen megtámadni.

Emlékeztettem magam, hogy a bőrforgatók többsége nyilván nem szomjazza források vérét. Nate jelét sem adta, hogy esetleg meg akarna enni, sőt a gondolatot egyenesen viccesnek találtam. Nagy eséllyel az idegen a találkozásunk után azonnal megfeledkezett még a létezésemről is. Arról nem tehetett, hogy nekem más se járt a fejemben úton hazafelé, majd az iskolába menet, mint az a röpke pillanat, amint a tekintetünk összefonódott.

Csak az akasztott meg, amikor a polgármester olasz villát csúfoló háza előtt sikeresen belebotlottam a feleségébe. Kelly épp kisietett a bejárati ajtón, és szerencsétlenségemre észrevett, még mielőtt bevágta volna magát a széles felhajtón parkoló vajszínű Range Roverébe.

Csak a tekintetünkkel beszélgettünk, de az is eléggé megviselt. Igen, Kelly, dugok a férjeddel. Igen, tudom, hogy tudod. Igen, a swingerklub továbbra is kerek perec nem. Persze ha Kellyn múlik, kedvesen elcsevegünk kicsit, de nem rajta múlt.

Újra felmerült bennem a kérdés: vajon miért kellett egy ilyen semmitmondó kapcsolatba bonyolódnom? Ez azon kérdések közé tartozott, ami megválaszolja önmagát. Nyilván semmitmondó kapcsolatot kerestem. Elemezhettem a miérteket, viszont inkább elhatároztam, hogy búcsút intek Robnak és kicsiny falumnak is. Csak előbb még…

Mindig ezt csináltam! Előbb még befejeződik az iskolaév, előbb még megünnepeljük közösen Nina születésnapját, előbb még dugunk egy utolsót Robbal, előbb még…

Közben az elágazásnál lefordultam a Glendora Roadra. Feszültté tett a két oldalt húzódó erdő, képzeletemben vadászó tekintetek követtek a sűrűség mélyéről. Teljesen elmaradtak a házak, de perceken belül előtűnt a fatörzsek között az iskola sportpályája és a zömök főépület.

Hirtelenjében három kocsi is elhaladt mellettem, elkergetve ezzel az ébredező félelmem. Felismertem a főnököm fehér Toyotáját, ahogy beparkolt Becky piros Fordja mellé.

A kerítésnél már hallottam Becky éles hangját, túlharsogta a játszótéren gyülekező gyerkőcöket, ahogy rárivallt Nickre.

Türelemért fohászkodtam, és hálát adtam, amiért már csak három éve van a nyugdíjba vonulásig.

Beütöttem a kódot, a kapu mágneszárja zümmögve engedett. Mire beértem a tanáriba, felhörpintettem a kávém maradékát, a poharat beleejtettem az ajtó mögötti szemetesbe, közben üdvözöltem a kerek asztal körül ülő négy kollégát, majd kisiettem Beckyhez, hogy tartsam vele a frontot a játszótéren.

A délutáni forróság már valamennyire enyhült az iskolaudvaron, a Baldy csúcsa felől enyhítő szél támadt, felkapta a gyerekek rajzait az asztalról, ők pedig sikongatva kapkodtak utánuk, aztán továbbra is buzgón nyomogattak rózsaszínű festékvirágokat egy-egy műanyagpalack aljával. Egyébként szeretem a napközi kötetlenségét és a kézműveskedést a kicsikkel, azonban azon a délutánon a figyelmem folyton a hegyoldalon felfelé húzódó erdő felé kalandozott. Akárhányszor hátat fordítottam neki, éles szemeket éreztem magamon.

Szerettem volna semmibe venni az egészet.

Viszont addigra már valamennyire megtanultam bízni a boszorkányos érzéseimben, annak ellenére, hogy eszembe se jutott egy boszorkánykörhöz csapódni, attól pedig kimondottan tartottam, hogy megtalál valamelyik boszorkányház, és magának akar. Abban nem reménykedtem, hogy csatlakozhatnék egy felsőházhoz, amikor még egy gyertyát se tudtam meggyújtani mágiával, arról pedig rémtörténetek keringenek a neten, hogy miket művelnek az alsóházak új tagjaival. Ennek ellenére Los Angelesben a San Piere-ház látványos gyűlésterme és bemutatói fő látványossággá váltak, vetekedtek a Hollywood felirat népszerűségével.

Így hát az oktatásom kimerült az ártalmatlan TikTok-videókon látottak utánzásában. Csak egy forrás voltam a több millióból, akinek fogalma se volt, mit is kezdhetne valójában a mágiával.

Rásiklott a tekintetem Timothy Nash szöszke fejére. Aggódtam a csöndes kisfiúért. Nem tudtam eldönteni, hogy ennek mennyi a valóságalapja, vagy mennyire táplálkozik saját borzalmas gyerekkori emlékeimből.

Anyám csakis azért feküdt le egy farkasemberrel, hogy bőrforgató gyereke szülessen. Fogalmam sincs, mi indította ilyesmire. Mindenesetre nem gondolta végig, mit vállal velem. Azt olvastam valahol – persze ki tudja, mennyire volt megbízható forrás, mert mégis mi az manapság az interneten –, hogy egy bőrforgatóterhesség alatt hatvanhét százalék eséllyel az anya is megfertőződik. Fertőzésnek nevezik, mégsem létezik teszt, ami kimutatná. Egy sima és egy forrás vére fiziológiailag azonos. Ez a tény mindannyiszor megdöbbent, mert az rendben van, hogy nekem azonos a vérem Ninával, aki teljesen sima ember, de Nate?! Nate, aki időnként hüllővé változott?

Másrészről, talán ad némi biztonságot a teszt hiánya. Meg voltam győződve róla, hogy csak addig taníthatok, addig élhetem nyugalomban az életemet, míg ki nem derül, mi vagyok. Nem mintha lett volna nevem rá. Akkoriban már sejtettem, hogy forrás és forrás között hatalmas különbségek lehetnek, a sarki boltos kóklerrel kezdve, aki árul némi mágiával átitatott gyógynövény-tinktúrát, a boszorkányház-vezetőkig, akik tévés közvetítéseken gyógyítják ki a rákból az embereket. Azt viszont homály fedte, hogy én ezen a skálán hová esek. Ahány bőrforgató véresre rágott, és mégsem fogott rajtam… Ráadásul bármiből felgyógyulok, mint ők.

Ez a furcsaságom egyértelműen olyasminek tűnt, amiért az ember lányát bedugják egy földalatti szupertitkos laboratóriumba, és sosem látja többé a napvilágot. A hírek szerint kevesebbért is tűntek el emberek nyomtalanul.

Szóval akadt okom az aggodalomra. Azonban hiába fürkésztem a fák vonalát, semmit sem láttam, ami megmagyarázta volna a fokozott nyugtalanságom. Folytattam a mászkálást, rálestem a gyerekek munkájára, belehallgattam a beszélgetéseikbe.

Aztán megtorpantam Timothy mögött. A szöszke feje mellett ráláttam a feketére és szürkére festett képre, amin egy vörösen izzó szempár nézett ki a homályból. A kisfiú legörbülő szájjal tekintgetett a fák felé.

Hirtelen kiszáradt a szám, nyelnem kellett.

Leguggoltam a gyerek széke mellé. Csak ekkor vett észre, és ijedten igyekezett eltakarni előlem a festményét. Összefacsarodott a szívem a bizalmatlansága miatt.

Vékonyka vállára fektettem a tenyerem, mire végre felém fordult.

– Kifejező lett – jegyeztem meg őszintén. Különösen mert a műve tökéletesen visszaadta az én érzéseimet is.

Timothy elkerekedett szemmel nézett, majd ahogy ellazultak a vállizmai, lassan bólintott.

– Nincs semmi baj azzal, ha lefested, amitől tartasz. De ugye tudod, hogy itt biztonságban vagy, és bármit elmondhatsz?

Lesütött szemmel forgatta az ujjai között a vörös festéket csöpögő ecsetet.

Befutott egy szülő, majd sorra valamennyi, ezért nem győzködhettem tovább. A végén szokás szerint már csak ő maradt a játszótéren. Szeretett csúszdázni, de mostanra már azt is megunta, komor arcot vágva a port rugdosta a padom előtt néhány lépéssel.

Elővettem a mobilomat, mert a nap állásából is egyértelműen láttam, elmúlt öt óra, és jól sejtettem, már közelebb jártunk a hathoz.

– Hiányzik az anyukád? – kérdeztem, csak hogy kitöltsem a csöndet, de ahogy Timothy rám nézett, megbántam az érzéketlenségemet. – Nem kell válaszolnod, csak látom, hogy szomorú vagy.

Timothy olyan erősen rázta a fejét, hogy finom szálú haja röpködött a koponyája körül. Vörösödő fejjel beharapta az ajkát, szemében könnyek gyűltek.

– Ha mégis szeretnél beszélgetni… Senkinek sem mondom el – hazudtam, mert ha olyasmit tudtam volna meg, amit egy szülőnek vagy esetleg egy szociális munkásnak tudnia kell, akkor megszegem az ígéretem.

– Róla nem beszélhetek – suttogta maga elé, alig hallhatóan.

Tovább faggattam volna, viszont végre zörrent a kapu, befutott Viktor Nash.

Próbáltam megértő lenni, elvégre csak három hónapja költöztek Baldyba, és nyilván neki is alkalmazkodnia kellett az új családi felálláshoz. Ki tudja, talán épp azért késett, mert vacsora mellett próbált kibékülni Timothy anyjával.

– Annyira sajnálom! Hadd tegyem jóvá, Miss Green. Hazavisszük, rendben? – mosolygott rám a férfi.

Jobban örültem volna, ha bocsánatkérés helyett időben érkezik. Habár a sármja működött rajtam, mert egy pillanatra majdnem elcsábultam. Talán nem is szerettem volna annyira azt a kibékülést a feleségével. Szakítok Robbal, megvárom, míg véglegesítik Viktor válását és beleülök a jóba, ahogy Joe mondaná. Viktor legalább tíz évvel fiatalabbnak tűnt a jelenlegi szeretőmnél. Az is valami.

Próbáltam elképzelni, ahogy Viktorhoz hajolok, és megcsókolom. Az enyhe bizsergést a karomon jó jelnek vettem.

Aztán, mint egy jeges villám, az a bizonyos kék szempár villant fel előttem, mire a szívem különös, vad ritmusra váltott, pedig az idegen mostanra már bizonyára messze járt.

A józan ész szerint tartanom kellett volna tőle.

Jó ötletnek tűnt a kocsikázás a séta helyett.

– Köszönöm, de ez a kedvenc napszakom, élvezem a hazautat a naplementében – bukott ki belőlem mégis.

Viktor szája széle megfeszült, mintha bosszantotta volna a visszautasítás. Engem csak meglepett, mert igent terveztem mondani.

– Túl lusta vagyok edzeni, ezért a séta – magyarázkodtam enyhe zavaromban. – Hajlamos vagyok túlzásokba esni, ha édességről van szó, és a szokásom nélkül, attól tartok, még ennél is jobban elhíznék.

Viktor erre már ismét szélesen mosolygott.

– Én meg attól tartok, hogy az sem venne el a bájosságából. Igaz, Timmy?

Akárhogy is néztem, ez bóknak számított, még ha alibiből bele is vette a gyerekét. Igyekeztem leküzdeni mélyülő zavaromat.

– Akkor kellemes sétát, és köszönöm, hogy ilyen türelmes Timmyvel.

A nyelvemen volt, hogy kijavítsam, mert a kisfiú váltig állította, hogy azt szereti, ha Timothynak szólítják, de az apja nyilván csak tudja, így ezt a megjegyzést lenyeltem.

– Igazán szívesen, angyali gyerek, nincs vele gond.

Kezdett a helyzet kényelmetlenné válni, ezért némileg megkönnyebbültem, amikor Nash felkapta a fiát, és fennhangon trécselve elindultak a kocsijukhoz.

Hazafelé a szokásosnál gyorsabb tempót diktáltam magamnak. Fellélegeztem, amikor végre végigbizsergett a bőrömön az otthonomat védelmező mágikus erőtér.

Már pizsamában ácsorogtam a konyhapultnál, épp a főtt tésztára öntöttem a hűtőből előkapott Alfredo szószt, és kibámultam a széles ablakon, amikor, meg mertem volna esküdni rá, hogy valami átsuhant a fák között, közvetlenül a kerítésem mögött. Ahhoz túl nagy volt, hogy őz legyen, a medvék pedig nem merészkedtek eddig.

Hirtelen úgy éreztem magam, mint egy aranyhal az akváriumban. A konyha és a magas nappali közös terében három irányból is figyelhették odakintről minden mozdulatomat.

A túlméretezett ablakokra ugyan szereltek sötétítőt, de eddig még sosem éreztem úgy, hogy be kéne húznom őket.

Próbáltam lerázni magamról a kellemetlen érzést, de a rám szegeződő tekintettől bizsergett a bőröm.

Eredetileg a tévé előtt akartam enni, már kiválasztottam Netflixen a Vaják legújabb részét. Annak ellenére, hogy egy forrásokat képviselő szervezet beperelte miatta a csatornát, én nem találtam benne semmi kivetnivalót. Túlzásnak, sőt elég rossz marketingnek tartottam, hogy az érdekszervezet a könyvekben és a sorozatban szereplő szörnyekhez hasonlítja a bőrforgatókat vagy épp a boszorkányokat.

Erős volt rá a kísértés, hogy semmibe vegyem a rám telepedő érzést, de amint leültem a süppedős kanapéra, és a számba vettem az első tésztafalatot, hangyákat éreztem végigmasírozni a nyakamon, égett a heg a vállamon.

Bárki is figyelt, nyilván elárultam neki magamat a hirtelenséggel, amivel felugrottam és bekapcsoltam az ajtó melletti falon lévő riasztót, amit előrelátóan még Joe szerelt be, amikor már biztosak lehettünk benne, hogy a rák végképp legyűri. Eddig csak akkor használtam, amikor hosszabb időre elutaztam.

Kapkodva kikapcsoltam a tévét és a tányér tésztát egyensúlyozva a jobb kezemben felszaladtam a padlásra, a hálószobámba. Felvontam a létrát, ráfordítottam a zárat a csapóajtóra. Lehuppantam az ágyamra, beburkolóztam a rozsdaszínű plüsstakarómba, majd a falig húzódtam, és nekidőltem a sokféle-zöld párnahalmaznak.

A sajtos, krémes meleg tészta jót tett megtépázott idegeimnek. Lassan, élvezettel ettem. Feltűnt, hogy már behúztam a függönyt öltözködés előtt, amiért különösen hálás voltam, ahogyan a kedvemért felszerelt rácsért az ablakon. Azt is Joe csinálta meg.

Azt hiszem, akkor értettem meg, hogy Joe ugyanannyira szeret, mint Nate, csak az utóbbi nyíltabban kimutatta a reggeli palacsintahegyekkel, mozidélutánokkal, közös jógázásokkal.

Végtelen türelmük volt hozzám. Már három éve velük éltem, mire elárultam nekik, mi történt velem. Joe tajtékzott, mert ha időben tud arról, amit az úgymond szüleim műveltek velem, akkor talán a rendőrség tehetett volna valamit az ügyben.

Viszont azok után Joe szó nélkül felmászott a tetőre, és felcsavarozta a kovácsoltvas rácsot.

Az étel sajnos gyorsan elfogyott, kivételesen nem vittem le a földszintre a tányért, már nem volt Nate, hogy leszidjon érte. Olvasni próbáltam, de Robin Hobb gyönyörű prózája sem tudta elvonni a figyelmem a viharról bennem.

Lekapcsoltam a villanyt, és füleltem. Esélytelen volt, hogy elaludjak.

Be kellett ismernem magamnak, mekkora hülye vagyok. Délután még azon filóztam, hogy Viktor Nash után kéne futnom, amikor nyilvánvalóan már rég le kellett volna lépnem. Hibára hibát halmoztam. Figyelmen kívül hagytam a sürgető érzést, itthon felejtettem a hegyikristály medált.

Persze kereshettem rá kifogást. A hegyikristállyal a bőrömön úgy éreztem magam, mintha ködben sétálnék, mintha egy érzékszervem hiányozna. Ezért halogattam a viselését az utolsó pillanatig. Apró hibának tűnt abban a pillanatban, de szinte biztos voltam benne, hogy ezért váltam prédává. Egy ragadozó épp becserkész, én meg tehetetlenül várom az ágyamban forgolódva.

Egyetlen gondolat zakatolt bennem: el innen!

Egy hét maradt még a tanévből. Számíthattam-e arra, hogy a ragadozó ezt figyelembe veszi?

A másik oldalamra fordultam, már ki tudja hányadszor, közben ledobtam magamról a paplant.

Hirtelen a mellkasomban növekvő feszültség átfordult, és fojtogatni kezdett a düh.

Nem fogok hanyatt-homlok menekülni!

Okosnak kell lennem, akkor minden rendben lesz. Csak fényes nappal járkálok a faluban, éjjelre bekapcsolom a riasztót, holnap reggel leellenőrzöm a védkört a kerítésen, aztán az iskola körülit is. Írok arra a három e-mail-címre, amit Nate hagyott hátra pont egy ilyen esetre, felkeresem Ruthot, és ajánlatot kérek a házra. Joe folyton panaszkodott, hogy az ingatlanközvetítő napi szinten ajánlatokkal fárasztja. A házat valami híres tervező építette a húszas években, történelmi emléknek minősül, csak külön engedéllyel alakíthatnám át, ha akarnám. Ha nem is kaphatom kézhez a teljes árat, a foglaló megdobja majd a megtakarításaimat. Az örökségem pedig továbbra is egy svájci bankszámlán lapul.

Rábökök a térképre, és indulás!

Mivel nem vagyok teljesen szívtelen, ezért kitartottam amellett, hogy előtte szakítok Robbal.

Megugrottam az ágyban a mobiltelefonom trillájára.

Az óra szerint még tíz sem volt.

– Le kell mondanom a ma estét, szívem – búgta Rob, a háttérben zene basszusa lüktetett.

Késztetést éreztem rá, hogy rálépjek a pasas egójára azzal, hogy beismerem, teljesen megfeledkeztem a randinkról. További megerősítést kaptam: már rég eljött az ideje ennek a szakításnak.

– Semmi gond. – Azt azért mégsem vághattam hozzá, hogy igazából megkönnyebbültem.

Odáig azért nem süllyedtem, hogy telefonon fejezzem be vele, még akkor sem, ha a kapcsolatunk csakis a szexre korlátozódott. Amint beszélgetni kezdtünk dugás után, egyértelművé vált közöttünk a korkülönbség, vagy inkább a világnézetünk közötti mély szakadék. Viszont heti egyszer nem vibrátorral élveztem el.

– Na, édes, azért nem kell bevágni a durcit! – értelmezte félre Rob a hallgatásomat.

– Semmi baj – nyugtattam meg. – Úgyis meg akartam nézni a Vaják két utolsó részét.

– Ugyan, ugyan, ne haragudj már rám! Tudod, milyen nehezen viselem a drámát! Kiengesztellek majd, jó? Jövő pénteken kipróbálhatjuk, amiről múltkor beszélgettünk. Na, mit szólsz?

– Majd meglátjuk. – Igyekeztem az előbbiekhez képest is színtelenebb hangon beszélni. Elképzelésem se volt, miből gondolta, hogy haragszom rá. Azonban jövő péntekre szakítást terveztem, így a vibráló golyócskákat másik partnerrel lesz kénytelen kipróbálni.

– Nem akarom így letenni! Mondd, hogy nem haragszol! Na? Édes?

Vettem egy nagy levegőt. Különös, de nem is olyan rég még aranyosnak tartottam, ahogy beszél velem, most viszont csak idegesített. Mégis próbáltam egy kedves közös emlékre gondolni, hogy hallatsszon a hangomon a mosoly.

– Nem haragszom. Különösen, ha épp azért vagy Los Angelesben, amiért gondolom.

Már hetek óta téma volt a faluban, hogy találni kéne egy magányos farkas bőrforgatót a seriffhivatalba. Egy medvét is el tudtam volna képzelni. A helyiek többsége támogatta az ötletet, különösen azok után, amit a prérifarkasok műveltek Sunbeamben. Teljesen elnéptelenedett utánuk a Santa Barbara közeli kis hegyi közösség. Az a bőrforgatófalka még mindig szabadlábon garázdálkodott, és mi itt teljesen kiszolgáltatottak voltunk. Kellően távol a nagyvárostól, hogy könnyű prédának gondolják a falunkat.

– Már te is kezded? Nem elég, hogy az a Nash-mérnök a nyakamra jár miatta?

– Viktor Nash?

– Hasra vágódsz te is a fajtájától, fogadjunk!

Majdnem felnevettem az irónián. A fejemben Rob és Viktor pontosan ugyanazt az embertípust képviselte.

– Nem, csak azt hittem, ügyvéd.

Rob erre motyogott valami érthetetlent, majd elbúcsúztunk.

A féltékenysége végül is nem volt megalapozatlan, viszont azt nem árulhattam el neki, mennyire hiábavaló. Mert igenis elmegyek végre ebből a faluból, hátrahagyom Robot, de Viktor Nasht is.