Az eredeti mű címe:

David Bolchover

The Greatest Comeback

The Story of Bela Guttmann

Biteback, London, 2017

Fordította: Budai László és Mokány Lajos

Copyright © David Bolchover 2017

Hungarian translation © Budai László, Mokány Lajos, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN ISBN 978-963-406-692-7

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

TARTALOM

Előszó

ELSŐ FEJEZET

Az első menekülések

MÁSODIK FEJEZET

Az ellenszegülés évei

HARMADIK FEJEZET

A „Nagy Alma”

NEGYEDIK FEJEZET

Az alapok tanulása

ÖTÖDIK FEJEZET

Kicselezett halál

HATODIK FEJEZET

A túlélő visszatér

HETEDIK FEJEZET

Olasz munkák

NYOLCADIK FEJEZET

Latin leckék

KILENCEDIK FEJEZET

Európa meghódítása

TIZEDIK FEJEZET

Címvédés

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Elhalványodás

UTÓSZÓ

Megjegyzések

Guttmann Béla karrierje

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

KÉPMELLÉKLET

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A szüleim és a nagyszüleim emlékére

Előszó

A portugálok híres futballklubja, a Benfica az AC Milannal csapott össze a bajnokcsapatok Európa-kupája döntőjében, a Práterben, 1990. május 23-án. A mérkőzés előtt a Benfica minden idők legjobb játékosa, Eusébio ellátogatott a bécsi központi temető zsidó parcellájához. Annak az embernek a sírja előtt imádkozott, aki három évtizeddel korábban kihúzta őt a bizonytalanságból, és elindította a sztárok világa felé. A sírkő mellett arra kérte halott mentorát, hogy vegye le híres átkát a csapatról.

1962 májusában Guttmann Béla Benficája 5-3-ra győzött a nagyszerű Real Madrid ellen az amszterdami Olimpiai stadionban, ezzel egymás után a második BEK-serlegét nyerte. Az utolsó két gólt Eusébio, a húszesztendős fenomén szerezte, akit „Fekete Gyémántként” ismertek. A mérkőzés után azonban annak – addig meglévő – esélye, hogy a klub hosszú távon is dominálni tudjon majd Európában, akadályokba ütközött. A vezetőség visszautasította Guttmann folyamatos fizetésemelési követeléseit, arra hivatkozva, hogy a szerződésében nincs semmilyen kikötés erre vonatkozóan. Amint az viharos karrierjében már megszokottá vált, a karizmatikus és innovatív edző dühösen távozott. Utoljára még megüzente, mondják meg a munkaadójának, hogy 100 évig nem fognak európai kupát nyerni.

Eusébio fohászának 1990-ben nem lett eredménye. A Milan 1-0-ra legyőzte a Benficát. A Benfica 2016-ig nyolc európai kupadöntőt játszhatott 1962 óta, és minden finálét elveszített. Annak az esélye, hogy egy döntőt se nyerjen, 1:256 volt, vagyis mindössze 0,4 százalék.

Csakúgy, mint Guttmann Béla átkának. Erőteljes egyéniségének megjelenése halála után is olyan jelentős volt, mint életében. Ahogy a szurkolók az Estádio da Luz stadionba belépnek a 18-as kapun keresztül, Guttmann szobra köszönti őket. 500 évvel a húsvéti hétvége után, amikor 3000 zsidót öltek meg a városban a portugál inkvizíció kezdetén, egyikőjük ott magasodik. Büszkén megragadja a két európai kupát, amelyekkel kifogott harminckét utódján – ez erős, gúnyos figyelmeztetés a Benficának, hogy mi lehetett volna elérni, ha a makacs és szűklátókörű vezetőség megfelelően értékeli vezetőedzőjét. Nehéz elképzelni, hogy egy modern kori futballklub visszautasítana jogos követelést az edzőjétől, aki két ekkora sikert ért el. De Guttmann és a Benfica is megfizette az árát az edző újításainak, és annak a képességének, hogy bezúzza a hagyományokat, majd átformálja. Amíg most kevesen kérdőjelezik meg, hogy egy edzőnek milyen óriási hatása van egy csapat teljesítményére – a futballban és más sportágakban egyaránt –, addig 1962-ben más volt az uralkodó vélemény. Herbert Chapman hiába vezette a Huddersfield Townt és az Arsenalt sikerekre az 1920–30-as években, a most széles körben elismert edző akkoriban messze volt attól, hogy elfogadják. Guttmann Béla volt az első olyan, nemzetközileg is szupersztárnak számító tréner, aki kihasználta csapata fizikai és taktikai előnyét – még mielőtt José Mourinho vagy Pep Guardiola megszületett volna. – Megelőzte a korát – mondta róla António Simoes, Guttmann egy másik sztárja, akit edzője 17 évesen a világsiker felé irányított. – Mourinho ma ugyanazokat mondja, mint Guttmann 50 évvel ezelőtt.

Ezért amikor Guttmann kockáztatott, a Benfica elküldte. Arra kérték, hogy pakoljon össze, az a naiv vélekedés uralkodott ugyanis a klubnál, hogy bőven van még jó edző ott, ahonnan ő jött.

***

Ahhoz, hogy alaposan megismerjünk olyan legendát, mint Guttmann Béla, először arra a helyszínre és időszakra kell koncentrálnunk, ahonnan ez a figyelemre méltó ember származott: Közép- és Kelet-Európa vibráló és kreatív zsidó közösségére, még mielőtt majdnem teljesen megsemmisült. A futballban – és sok más területen is – a zsidó népesség hatása elképesztően túlnőtt a méretein.

Guttmann a XIX. század utolsó évében született Budapesten, Guttmann Ábrahám és Eszter gyermekeként. Első jelentős sikere az MTK-hoz köthető, ahhoz a csapathoz, amelyet zsidó üzletemberek alapítottak, és később elsősorban zsidó játékosokhoz és szurkolókhoz kötődött. Olyan kezdőcsapatban játszott, amelyben hat zsidó szerepelt, és gólt szerzett a magyar válogatottban debütáló mérkőzésén Németország ellen 1921-ben.

Minden tökéletesnek tűnt Guttmann számára, de a pályán elért sikereit beárnyékolták a politikai események. A magyar fehérterrorban zsidók ezreit ölték meg, ezért úgy döntött, hogy a teljes mértékben zsidó- és cionista gyökerű Hakoah Wienhez menekül. Ez volt 21 nemzetközi határátkelése közül az első játékos- és edzői karrierjében a futball Bolygó Zsidójának, aki alapító atyja volt a már globalizálttá vált játéknak. A Hakoah-nál ért el játékoskarrierje csúcsára, amikor 1925-ben megnyerték az osztrák bajnokságot, amely az első teljesen professzionális bajnokság volt Európában.

Guttmann tapasztalatai, amelyeket a klubnál töltött öt éve alatt szerzett, azonban nem csak a pályán elért sikerekre korlátozódtak.

A Hakoah (a héber szó erőt jelent) sokkal több volt, mint egy sikeres csapat: hatásos szimbóluma a zsidó büszkeségnek Bécsben és az egész világban. Az osztrák cionista csoport által alapított klub egyvelege volt a zsidó öntudatosságnak és harcias önbizalomnak, és elutasítása a bátortalan asszimilációnak a nem zsidó társadalmakba. Mindez pedig összhangban volt a zsidó fiatalok nagy csoportjának célkitűzésével, akik a méltóságot keresték az állandó bántalmazás, megfélemlítés és erőszak között. – Akik megszokják, hogy inzultálják őket, elvesztek – mondta Robert Stricker, a Hakoah egyik alapítója.

A pályán és pályán kívüli intenzív gyűlölet ellenére a Hakoah állta a versenyt az ellenséges és gyakran fizikailag is megfélemlítő légkörben. Megtestesítve az erős judaizmust (az elnevezés a cionista aktivista Max Nordautól származik), a játékosok nagy Dávid-csillaggal a mezükön játszottak, ami kollektív ellenszegülés volt a világ időtlen idők óta tartó zsidógyűlöletével szemben.

Guttmann és a csapattársai beutazták a világot, élvezték a sikereket a pályán, és a zsidó tömegek imádatát, bárhová is mentek. Lengyelországban azzal provokáltak, hogy legyőzték az ország legjobbjait. Az Egyesült Államokban 250 ezer szurkolót vonzottak a túrájukon a meccseikre 1926-ban, egyik mérkőzésükön olyan nézőrekordot állítottak be, amely aztán 50 évig fennállt. A West Ham United az első angol csapat lett, amelyik hazai pályán kapott ki 5-0-ra, néhány hónappal azután, hogy bejutottak az FA-kupa döntőjébe. Az akkor nagyon erős csapatnak számító Slavia Praha szintén kikapott a Hakoah-tól, több mint egy évtized után szenvedett vereséget hazai pályán.

Azonban ezek a dicsőséges évek voltak az utolsók, amikor még tündököltek, a Hakoah szárnyalása azoknak az európai zsidóknak volt az utolsó örömforrásuk, és hamarosan kétharmadukat elpusztították.

A Hakoah sportklubjának legalább 37 tagját gyilkolták meg, közülük heten labdarúgók voltak. Guttmann volt az utolsó edző, aki irányíthatta a csapatot, mielőtt a nácik bevonultak Bécsbe. A klubot feloszlatták, az eredményeiket törölték.

Guttmann 600 ezer magyar zsidó sorstársát gyilkolták meg, köztük lánytestvérét és idős édesapját is. A pokol mélye egy 54 napos időszak volt 1944 tavaszán, amikor 435 ezer zsidót deportáltak megsemmisítő táborokba, a többségüket Auschwitzba. Több mint nyolcezer embert minden nap. Tizenegy másodpercenként meghalt egy zsidó.

A kegyetlen náci gépezet megsemmisített 18 Guttmann Bélát és 19 Gutman Bélát – rajtuk kívül négy Guttman Bélát, tíz Gutman Bellát és három Guttmann Bellát. A legenda szerint a focista Guttmann Béla úgy kerülte el a holokausztot, hogy a független Svájcba menekült. De ahogy sok részlet Guttmann élete kapcsán, az igazság sokkal árnyaltabb, mint azt feltételeznénk.

Tény ugyanis, hogy Guttmann 1944-ben Magyarországon volt, és valahogy túlélte. Hónapokig egy elhanyagolt padláson bujkált Budapest külső kerületében, miközben zsidók ezreit hurcolták el a megsemmisítő táborokba. Aznap este menekült el, amikor egy deportálást terveztek, így elkerülte a majdnem biztos halált, majd egészen elképesztő módon kezdett új életet.

Nem kell pszichológusnak lenni ahhoz, hogy elhiggyük, a Hakoah merész ellenállása, vagy Guttmann két megmenekülése az üldöztetésétől meghatározó eleme volt későbbi karakterének. Csökönyös, érvekre támaszkodó, nyíltan beszélő, gyanakvó, kóborló, tekintélyromboló, impulzív – Guttmann zsigeri kívülálló volt, aki tudta, hogy sohasem fogadnák el, de nem érdekelte a véleményük, és a maga útját járta.

***

Guttmann Béla élettörténete az emberi diadal a megpróbáltatásokon: a kiemelkedő sportoló példája ösztönző holokauszttúlélők generációjából, akik szabadulni akartak a múlt borzalmaitól, hogy valami nagyszerű személyes sikert érjenek el. Alig másfél évtizeddel a haláltáborok bezárása után, lezárva egy korszakot, amelyben holtan akarták látni őt és sorstársait, Guttmann felemelhette a legrangosabb trófeát ugyanazon a kontinensen. Európa halálos bugyraiból Európa bajnoka – mindössze 16 év alatt.

Ez a könyv nemcsak olyan embert mutat be, akinek befolyása a futballvilágban hatással van a jelenre is, hanem egy történet is az egyik legnagyobb túlélőről. Iain Dowie, korábbi brit futballistából lett tudós használta a felpattanás – értsd talpraállás – fogalmát bizonyos sportolókra utalva, akik képesek bármilyen helyzetből felállni, majd tovább dolgoznak a sikerért. Ebben az értelemben ki tudja felvenni a versenyt Guttmann-nal?

– Az életben többször voltam lent, mint fent – mondta élete utolsó éveiben. Kijelentés egy olyan embertől, aki kiemelkedő játékos- és edzői pályafutása során 12 bajnoki címet nyert. Mégis igaza volt.

Amellett, hogy a talpraállás emberi története az övé a futball drámájával a háttérben, Guttmann élete szimbolizálja az elképesztően színes, de tragikus zsidó történelmet.

Tizennégy különböző országban élt, néhányban megszorításokkal, ami tükrözi a zsidók vándorlásra való hajlamát.

Magyarország, Jugoszlávia, Ausztria, Egyesült Államok, Hollandia, Románia, Olaszország, Argentína, Ciprus, Brazília, Portugália, Uruguay, Svájc és Görögország – mindegyik országnak előnye származott Guttmann jelenlétéből. És minden országnak a világon van egy elbűvölő, gyakran fájdalmas zsidó története.

Guttmann élettörténete – a halál közeléből tudott megújulni – híven tükrözi a XX. századi zsidóság tapasztalatát is, ami biztosan a legelképesztőbb visszatérése egy nemzetnek a történelemben.

A zsidó nép padlón volt 1945-ben. A világ gyűlölete és közömbössége miatt elhagyatottak lettek, hatmillióan meghaltak, közülük több mint egymillió gyermek, akik a jövőjüket jelentették volna. Túlélők tízezrei szenvedtek különböző táborokban, Európában kóboroltak, hogy elveszett szeretteiket keressék, sok esetben azonban még több gyűlölettel és erőszakkal szembesültek a korábbi szomszédaik részéről.

Mindössze három évvel később, a majdnem kétezer éves évfordulójukra, 1948-ban megalapították Izraelt, az első zsidó önálló államot. 1961 májusában Guttmann Benficája a Barcelonával játszott Bernben az első európai kupáért. A zsidó állam már sikeresen megvédte magát a háborúban a saját szomszédai ellen. Elfogták Adolf Eichmannt, a holokauszt egyik kitalálóját, és zsidó bíróság elé állították Jeruzsálemben. A zsidó nemzetre, ahogyan Guttmannra is, felfigyelt a világ, most az egyszer a jobb érdekében.

Nem várjon az olvasó giccses életrajzot egy impozáns személyiségű edzőről, aki érdekes életet élt, és komoly befolyása volt a modern kori labdarúgásra. Ez olyan történet, amely mindenképpen érdemes elmesélni. Elsősorban a fejezetek elején mutatjuk be Guttmann életének jelképrendszerét és hátterét egy életrajzi történettel, benne a zsidó történelem vonatkozásaival, amelyben Guttmann elhelyezi magát. Ez a háttér szintén megerősíti Guttmann fenomenális eredményeit, aki a kedvezőtlen körülmények ellenére is győztes lett.

És mielőtt a történet elkezdődne, ez a könyv nagy részben Európáról is. Guttmann életét közrefogta Európa ellentmondásos történelme. Az egyik a kegyetlenség és a népirtás, a másik csodálatos városokban töltött nyári esték, amikor a nagyszerű játékosok mindent megtesznek, hogy egy lelkes közönség előtt megnyerjék a futball Szent Grálját, a bajnokcsapatok Európa-kupáját. Abban az időben, amikor minden megújul, és fokozódó izgalom lesz a kontinensen, a zsidó közösség maradéka imádkozik a zsinagógákban, Guttmann élettörténete felteszi a kérdést: a víziók közül melyik fog győzedelmeskedni a mi időnkben?

ELSŐ FEJEZET

Az első menekülések

– Itt jönnek a zsidók! – kiáltotta a budapesti bérház házmestere, ahogyan Baumgarten József közeledett. A felbukkanó tömeg űzte az I. világháborús veteránt a harmadik emeleti lakása felé.

Miután a lakását zárva találta, gyorsan átfutott a szomszédhoz. A csőcselék így is betörte az ajtót, veréssel fenyegették fiatalabb testvérét, Zsigmondot, és akasztással a nagyanyját. Későbbi nyilatkozatában Baumgarten így emlékezett vissza a történetre, hogy mi következett azon az 1919. augusztusi napon:

– A testvérem a szomszéd lakásba menekült, Rotling Bélához, majd bezárta az ajtót. A tömeg utána futott, egy Putnik János nevű munkás – aki a banda vezetője volt, és aki a legkeményebben ütötte a testvéremet – betörte az ablakot az ajtó fölött. A tömeg bejutott a lakásba, ahol újra elkezdték verni őt. Néhány perccel később hangos zajt hallottam. A testvérem gyakorlatilag holtan feküdt a földszinten (az épület belső udvarán). Nem tudom, hogy ő ugrott le, vagy kidobták az ablakon.

Baumgarten Józsefet olyan durván bántalmazták, hogy hat hétig feküdt kórházban. Putnikot letartóztatták, de három nap után elengedték.

Ez az epizód pillanatfelvétele a fehérterrornak, amely bántalmazta, verte és ölte a zsidókat Magyarországon 1919 és 1921 között. Közvetlenül a háború utáni években, amelyben körülbelül tízezer magyar zsidó halt meg az osztrák–magyar hadseregben. A fehérterror vadállati reakció volt a magyarországi Tanácsköztársaság rövid, de brutális időszakára, amelyet Kun Béla vezetett 1919. márciustól augusztusig. Már korábban keresték a bűnbakokat, akiket hibáztatni lehetett Magyarország megalázó vereségéért az I. világháborúban, emellett a zsidóknak a gazdasági és kulturális életében látott sikerei is táplálták az antiszemitizmust. A megdöntött kommunista kormány zsidó vezetői (leginkább azok, akik korábban áttértek a keresztény hitre) – beleértve a félig zsidó Kun Bélát – voltak a további katalizátorai, hogy az antiszemita erőszak a véres fehérterror legfontosabb része legyen.

Horthy Miklós kormányzó, a „nemzeti hadsereg” ellenforradalmi vezetője, valamint szadista csatlósa, Prónay Pál irányításával a tombolás és a zsidók üldözése kiterjedt az egész országra, a falvaktól a városokig. Marcaliban hat zsidót akasztottak fel 1919 augusztusában; Csurgó közelében, ahol hatvanöt zsidó család harminc férfit vesztett el a háborúban, hét embert gyilkoltak meg szeptemberben; ugyanabban a hónapban megkeresték és megölték az összes zsidót kézigránátokkal és gépfegyverekkel Diszelben; novemberben nyolc zsidót – két tanárt, két ügyvédet, egy bankárt, egy kereskedőt, egy tanulót és egy nyomdászinast – halálra késeltek Kecskeméten. A gyilkosságok száma pedig nem csökkent, Budapest vált a támadások központjává 1920-ban, miután a nemzeti hadsereg átvette az irányítást a fővárosban. Feltételezések szerint közel 3000 magyar zsidót gyilkoltak meg.

Az új kormány jogrendje hasonló mintát követett. 1920-ban a magyar parlament elfogadta a numerus claususnak nevezett első antiszemita törvényt az I. világháború utáni Európában.

A törvény kikötötte, hogy az egyetemeknek nem kell új diákokat fogadniuk, ha „nem lojálisak a nemzeti és morális szempontok iránt”, és „a különböző etnikumok, valamint nemzeti csoportok tagjainak létszáma ugyanolyan arányú legyen, mint a különböző etnikumok és nemzeti csoportok aránya a teljes népességen belül.” A törvény egyértelműen a zsidókat célozta, és el is érte a kívánt hatást. A Magyar Tudományos Akadémián jelentősen lecsökkent a zsidók hányada: 1913-ben például még 34 százalék volt, míg 1925-re ez már csak 8 százalék lett.

A megfélemlített és megzavarodott zsidó közösség a hagyományos reakcióval válaszolt, bizonyítva a lojalitásukat és hazafiasságukat, racionális érvekkel próbálták meggyőzni az irracionális ellenséget arról, hogy nem kellene utálniuk a zsidókat. Pest izraelita gyülekezete a következő nyilatkozatot adta ki:

„A gyülekezet szeretné kifejezni minden egyes kommunista felé, hogy legkevesebb ezer zsidó vallású magyar állampolgár békében és háborúban is hűségesen szolgálta a magyar anyaországot és nemzetet, és a proletárdiktatúra gyászos időszakában túl sokat szenvedett, továbbá a kommunista erkölcs hibás doktrínáitól ugyanolyan messze áll, mint bárki más.”

Huszonöt évvel később a hosszan tartó gyűlölet új megtestesüléseként, az észszerű meggyőzés politikáját elpusztították a gázkamrákban és Auschwitz kemencéiben – köztük sok kiváló támogatójával.

Horthyt – aki idős emberként halt meg Portugáliában az 1950-es években – ünnepélyesen újratemették 1993-ban Magyarországon, és hazafiasnak nevezte őt az akkori miniszterelnök.

***

Ha komolyan meg akarjuk érteni Guttmann Bélát{1}, akkor nem hagyhatjuk figyelmen kívül a földrengésszerű változást a legfogékonyabb életkorában. Az a Budapest, ahol 1899. január 27-én megszületett – ahol szabadon és boldogan élhettek a zsidók – összességében sokkal nyugalmasabb hely volt, mint ahonnan fiatal felnőttként kétszer is elmenekült a fehérterror alatt és azt követően.

Közel 170 ezres lélekszámával a zsidók Budapest teljes népességének egynegyedét képviselték. Ami még ennél is fontosabb, hogy ezek a zsidók egy aranykorszakban élvezhették az életet, az állampolgárok többsége elfogadta őket, és szabadon élhettek bármiféle diszkrimináció nélkül. A Budapesten született zsidó történész Raphael Patai így írt erről:

„Nem volt olyan időszak hosszú történelmük során, amikor a magyar zsidók jobban otthon érezhették volna magukat hazában magyar keresztény honfitársaikkal, és ahol ennyire részesei lehettek a nemzeti törekvéseknek, mint az I. világháború előtti fél évszázadban.”

1867 decemberében, miután Magyarországnak garantálták a belső függetlenségét az Osztrák–Magyar Monarchián belül, a parlament eltörölte az összes olyan törvényt, amely megtagadta a zsidók polgári és politikai jogait. A városokba való letelepedés jogi akadályainak eltörlése után azonnal elárasztották Budapestet azok a zsidók, akik főként a közeli településekből érkeztek. Mindössze három évtized alatt a város zsidó népesség létszáma megnégyszereződött. Guttmann születésekor, az összes európai város közül egyedül Varsóban élt több zsidó.

A fejlődő közösség a kormány irányításával lelkesen magyarosodott, hogy egységes legyen egy etnikailag különböző nemzet, amelybe akkor sok szlovák, horvát, német és román is tartozott a zsidókon kívül.

A nyelv használatának változása kiválóan tükrözik ezt a trendet. A XIX. század közepén a budapesti zsidók legnagyobb része németül beszélt. De a századfordulóra már ez a többség a magyart nevezte meg anyanyelvének. (A budapesti zsidók kétharmada azonban teljesen folyékonyan beszélt mindkét nyelven. Ez tette lehetővé Guttmann-nak – akinél felismerhető volt erős magyar akcentusa –, hogy évekkel később könnyen beilleszkedjen a bécsi életbe.)

A zsidók büszkén hangoztatták a magyar nemzet iránti lojalitásukat, és ezt a lépésüket a magyarok is üdvözölték, akik csak arra törekedtek, hogy többségben legyenek a nem magyar kisebbségekkel szemben. Ebben a tekintetben a magyar zsidók helyzete nem sokban különbözött a Nyugat-Európában élőktől. Az íratlan társadalmi szerződést a befogadó nemzettel lehetőségnek tekintették: megszabadulhatnak az üldözöttségtől, ha a zsidóságot csak a vallásukban gyakorolják, és eldobják a kapcsolódó nemzeti, kulturális és nyelvi „csomagjukat”.

Miután Bázelben, 1897-ben megtartották az első cionista kongresszust, a magyar zsidók vallási vezetői felszólaltak az új nacionalista mozgalmak ellen.

Lipschitz Lipót, az Ortodox Közvetítő Iroda elnöke kijelentette, hogy „a cionizmus nézeteiben az ortodox azonos elveket vall a haladó szellemű zsidókkal”. Így folytatta: „Ők is elítélik a hirtelen alakult mozgalmat, amely vétkezik a hazafiasság és a vallás ellen is. A zsidó vallású magyarok itthon akarnak boldogulni, és a leghalványabb szándékuk sincs, hogy zsidó államot alapítsanak Palesztinában.” Ez a hozzáállás feldühítette és csalódottá tette Herzl Tivadart, a politikai cionizmus alapítóját, aki Budapesten született és nőtt fel, és úgy azonosította Magyarországot, mint „száradt ágat a világ zsidóságának fáján”.

A céltudatos zsidók lemásolták a felsőbb osztályokbeli magyarok ruháit és szokásait, és aránytalanul nagy számban kezdtek el az úriemberekhez méltóan párbajozni, ha sértés érte őket. 1881 és 1919 között körülbelül 45 ezer magyar zsidó változtatta meg a nevét kevésbé egyértelműen zsidó névre. Emellett minden évben több százan tértek át a keresztény hitre.

A közösség lassan és elégedetten haladt a magyar társadalomba teljes asszimilálódás felé. 1900-ban még minden tizedik zsidó férfi vett feleségül más vallású nőt, ez az arány megháromszorozódott 15 év alatt, amikor a városokba beköltözők szakítottak a sokak által béklyónak tartott hagyományokkal.

Bőségesen voltak szakmai, kereskedelmi és művészeti sikerek. A zsidó Budapest kihasználta az újonnan szerzett szabadság összes lehetőségét, és tele volt energiával. A városokban az orvosok és ügyvédek közel 60 százaléka zsidó volt, az újságíróknak a fele, ráadásul a legbefolyásosabb napilapoknál és folyóiratoknál. A zsidó vállalkozók erősítették a város gazdaságát is – a magánvállalkozó üzletemberek kétharmada zsidó volt. Az irodalom, a tudomány és a művészet szintén tele volt zsidókkal, akik kulcsszerepet játszottak a magyar nemzet kulturális „portásaként”.

Rövid idő alatt az a Budapest, ahol Guttmann született, zsidó várossá növekedett, amely nem véletlenül kapta a „Judapest” gúnynevet az európai antiszemitáktól. Olyan zsidó város is volt, amely jólétben érezhette magát a magyar társadalomban, távol a kelet-európai pogromoktól, és szerencsére nem voltak tudatában, hogy hamarosan mi történik velük. Ha a XX. század első éveiben a budapesti zsidó lakosságnak – beleértve a Guttmann családot is – elmondta volna valaki, hogy hamarosan milyen sors vár rájuk, teljesen őrültnek nézték volna az illetőt.

Nemsokára azonban megtanulták, hogy bízni a kinti világban nagyon naiv dolog.

***

Guttmann Béla fiatalkorai élete számos ponton tipikusan olyan volt, mint a zsidóságé az akkori Budapesten, azonban mégsem volt teljesen hétköznapi.

A szülei, Ábrahám és Eszter (leánykori neve Szabó) részesei voltak a magyar zsidók Budapestre áramlásának a XIX. század végén. Az ország északkeleti részéből, két kis faluból érkeztek (Tiszaújhely és Kisbégány), amelyek ma már Ukrajnához tartoznak. Béla egyik idősebb testvére Tiszaszalkán, egy kis magyar faluban született. Ábrahám és Eszter viszonylag késői betelepülők voltak, hiszen Béla születése után nem sokkal érkeztek Budapestre 1899-ben. Béla gyermekkorának ismert részleteiből feltételezhetjük, hogy neveltetése lényegesen kevésbé volt vallásos, mint a szülei. Ez jellemezte a növekvő magyarosodást és a budapesti zsidók szekularizmusát, összehasonlítva Kelet-Magyarország távoli vidékeivel, ahol sokkal kitartóbban ragaszkodtak a hagyományos zsidó rituálékhoz és a jiddis nyelvhez.

A Béla név is tipikusnak számított generációjának zsidó gyermekei között, bár nem volt bibliai héber név. Ugyanez elmondható testvéreinek, az idősebb Szerénnek és Árminnak, valamint a fiatalabb Ernőnek a nevével kapcsolatban is.

Guttmann első „idegen érzése”, ami később megerősödött egy keserű tapasztalat miatt, életének első éveihez köthető. Abban az időben Budapestet tíz kerületre osztották, a zsidók a város kis területén, önkéntes gettókban éltek, ahol körülvették őket a barátaik, a családjaik és a közösségi létesítmények. A Guttmann család azonban a munkáskerületben, Kőbányán lakott, ahol mindössze a budapesti zsidók egy százaléka élt. Ez szomszédos volt Erzsébet- és Terézvárossal, ahol – ellentétben Kőbányával – több mint 100 ezer zsidó zsúfolódott össze. A gyerekek zsidóként nőttek fel a nem zsidók között, elkülönülve a többi zsidótól, akik ugyanabban a városban éltek.

Ráadásul a család társadalmi helyzete és relatív szegénysége miatt eltért a középosztály életszínvonalától. Amikor Béla megszületett, Ábrahám irodai alkalmazottként dolgozott egy lámpagyárban. Később az élete szokatlan irányba fordult, amikor elindítottak egy tánciskolát feleségével, Eszterrel. Ez a döntés távol állt a kereskedőktől és értelmiségiektől, akik Budapest zsidó életében domináltak.

Utolsó éveiben Béla felelevenítette, hogy gyakran járkált „üres zsebbel, éhesen”, és ez a régi emlék segít megmagyarázni, miért harcolt mindig olyan kitartóan a jobb szerződésért és a nagyobb anyagi biztonságért később.

***

Egy zsidó gyermeknek 1899-ben Közép- vagy Kelet-Európában visszatekintve nem voltak a legjobbak az életlehetőségei. De Guttmann sokkal szerencsésebb volt azoknál, akik néhány évvel előtte születtek. A hivatalos hadkötelezettség alsó korhatára 21 év volt az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregében az I. világháború alatt, azaz Guttmann túl fiatal volt ahhoz a háborúhoz, amely tönkretette a magyar nemzetet. Az áldozatok száma (akik meghaltak vagy megsebesültek) több mint 350 ezer volt, szinte hihetetlen, hogy ez 93 százaléka volt a teljes hadseregnek.

A zsidó Budapest sem volt kivétel a szenvedés alól, 4000 embert gyilkoltak meg. A zsidó közösségen belül kevés család volt, amely sértetlen tudott maradni.

Guttmann megszabadult a katonai kötelezettségektől, a tanulmányok nem érdekelték, ezért eredetileg szülei választott karrierjét követte, és 16 esztendős korára táncoktatóvá képezte magát. Ez a képesítése néha kiegészítette szerény futballista jövedelmét. A tánctudása pedig abban segítette, hogy kiegyensúlyozott és higgadt legyen, ami meghatározta, hogy később elegánsan játszó fedezetté váljon.

Guttmann futball iránti vonzódásában nagy szerepet játszott, hogy hol és mikor nőtt fel. A zsidó közösség domináns és befolyásos szerepet játszott a sportban, akárcsak az élet sok más területén. A brit eredetű futball a századfordulótól kezdve elkezdett terjedni egész Európában, és Magyarországon különösen lelkesedtek érte. A jövő néhány nagyszerű magyar klubja, mint az MTK, az Újpest vagy a Ferencváros már a XIX. század végén megalakultak. Jóval korábban, mint ahogy a modern kor sztárklubjai, például a Real Madrid, az Internazionale vagy a Bayern München létrejött volna. A Nemzeti Bajnokságot 1901-ben hozták létre, és azonnal nagyon divatossá vált a fővárosban. A magyar származású John Lukacs történész a következőket írta:

1910-től a futball elég népszerűvé vált ahhoz, hogy híres színészek és színésznők jelenjenek meg a pályákon, és kezdőrúgással ők indítsanak el egy-egy fontos mérkőzést. Van egy fotó Budapest elegáns főpolgármesteréről, Bárczy Istvánról, amint cilinderben és szalonkabátban lelkesen és elégedett mosollyal elrúgja a labdát.

Guttmann első klubja a Törekvés volt, egy kisebb csapat Kőbányán, amely sok olyan játékosnak volt a nevelőklubja, akik később híres játékosok lettek, gyakran külföldön.

Guttmann 1917-ben, 18 évesen csatlakozott a Törekvéshez, és ugyanabba a keretbe került, mint bátyja, Ármin, aki nemcsak a futballpályán volt társa, de követte a családi hagyományokat, és tánctanárként is dolgozott.

Béla értékes harmadik helyhez segítette a csapatot a 12 csapatos bajnokság első osztályában, 1918-ban. 1920 tavaszára pedig a teljesítménye elég meggyőző volt ahhoz, hogy más klubok megfigyelőinek a figyelmét is felkeltse. A Guttmann testvéreknek azonban más terveik voltak. Félretették a futballt, és 300 kilométert utaztak Újvidékre (mai nevén Novi Sad Szerbiában), hogy tánciskolát nyissanak.

Két oka is lehetett a költözésnek, amely teljesen hiányzik Guttmann korábbi életrajzából. Az egyik, hogy a zsidók üldözése Budapesten 1920-ra már teljesen nyilvánvalóvá vált. Bár Újvidék évtizedekig része volt Magyarországnak, az I. világháborút követő egyezmény értelmében Jugoszlávia új köztársaságának része lett, ezzel a fehérterrortól is mentessé tette. Abban az időben még nagyon sok magyarul beszélő élt a városban, ez pedig jelentős piac volt a Guttmann testvérek számára. Úgy kereshettek pénzt, hogy túl sokat kellett volna aggódniuk amiatt, ki megy mögöttük az utcán.

Másrészt, a juttatás jelentéktelen volt a futballban. Bár a klubok fizettek valamennyit illegálisan a játékosoknak, a futball amatőr sport volt Európában, amíg Ausztria – ahol később Guttmann is játszott – bevezette az első professzionális bajnokságot 1924-ben. Mindenesetre érdekes kiemelni, hogy Guttmann fiatalon nem érzett elkötelezettséget, hogy futballkarrierje legyen.

1921 elején a Guttmann testvérek úgy döntöttek, hogy visszatérnek Budapestre, ahol az előző évhez képest némiképp alábbhagyott a zsidók gyilkolása és verése, ami sok esetben a főváros kávézóiban és utcáin is megtörtént. Bár a tánciskola jó üzletnek bizonyult, Béla érdeklődését felkeltette a mindig is erős MTK ajánlata, hogy Nyúl Ferenc fedezet helyére leszerződtessék. Utóbbi a Hagibor Clujba igazolt Romániába, amely az Európában újonnan alapított zsidó klubok egyike volt.

Guttmann elég jónak találta a lehetőséget, hogy csatlakozzon az előző négy bajnokságot sorozatban megnyert csapathoz. Addigi karrierjéhez képest komoly előrelépés volt ez, és itt tapasztalhatta először a futballsikereket, amelyet aztán több mint 40 évig élvezhetett.

De mielőtt a siker valóssá vált volna, az első nagy debütálása a futballban majdnem kudarcba fulladt. Miután a Guttmann testvérek visszatértek Budapestre, kétszer is a labdarúgó-szövetség fegyelmi bizottsága elé hurcolták őket, hogy elmagyarázzák, mivel töltötték az idejüket Újvidéken. Mivel a futballban tilos volt fizetést kapni, ezért először be kellett bizonyítaniuk, hogy van jövedelmük más forrásból, például a tánciskolájukból. Elismerték, hogy játszottak a helyi csapatban Újvidéken, de meggyőzték a bizottságot arról, hogy csak barátságos mérkőzéseken vettek részt.

Budapesten azonban botrány lett abból, amikor néhány játékos Pécsről felismerte Bélát korábbi játékostársaként. Bár Pécs szerb katonai megszállás alatt volt akkor, Magyarország területének része maradt, ezért a Magyar Labdarúgó-szövetség hatásköre alá tartozott. A játékosok azt állították, hogy 1920 szeptemberében – amikor Béla Újvidéken élt – Guttmann játszott a Pécsi MFC-ben egy alacsonyabb osztályú mérkőzésen. Ez a szabályok egyértelmű megszegése volt, ugyanis a játékosok nem futballozhattak egy ország két különböző csapatában ugyanabban a szezonban (Béla akkor már játszott az MTK-ban is).

Az MTK-t pontlevonással, míg Guttmannt kétéves eltiltással fenyegették meg, amiért hazudott a fegyelmi bizottságnak. Amikor ezzel szembesítették, Guttmann csak a bizottság jóakaratára hagyatkozhatott.

Azt vallotta, hogy egyszerűen „elfelejtett beszámolni” arról az egyetlen mérkőzésről.

Ez a volt az első incidense a szövetséggel közel hatvan éven átívelő futballkarrierjében. Ebben az esetben a bizottság toleráns volt, és sem az MTK-t, sem Guttmannt nem büntette meg.

***

Az MTK-t (Magyar Testgyakorlók Köre) 1888-ban alapították. A klub neve ellentmondott a zsidó gyökereknek – az egyesület néhány megmaradt szurkolója mai napig sokat szenvedett a határtalan rasszista erőszaktól –, ami tökéletes példája volt annak, hogy a korszak budapesti zsidó közössége hogyan próbálta bizonygatni magyar identitását.{2} Az MTK kultúrája nagyon távol állt attól az erős zsidó nacionalizmustól, amelyet Guttmann következő klubja, a Hakoah Wien képviselt. Azokat a zsidó üzletembereket, akik alapították és finanszírozták a klubot, inkább gyakorlatias okok motiválták, és nem az ideológia. Abban az időszakban, amikor az arisztokrata klubok kirekesztették a zsidókat olyan úri sportokból, mint a vívás vagy a lovaglás, az alapítók ennek kontrasztjaként az MTK-t olyan helynek képzelték, ahol „mindenki diszkrimináció nélkül esélyt kap, hogy űzze a legújabb sportágakat a legmagasabb szinten”.

De bármilyen képet próbáltak kialakítani, a (nem zsidó) közfelfogás nagyon más volt. A népszerű feltételezés az volt, hogy az a két klub, amely a XX. század első három évtizedében a bajnoki címért versengett egymással a magyar futballban, két eltérő etnikai csoportot képviselt: a németet (Ferencváros) és a zsidót (MTK). Még mindig örökrangadónak nevezik az összes mérkőzést, amelyet a két klub játszik egymással.

A Ferencvárost 1899-ben alapították Budapest kilencedik kerületében, ahol a munkásosztály és az alsó középosztály élt, és gyakoriak volt a sváb származásúak. A klubot a helyiek becenevén, Fradiként ismerik, ami a német Franzstadt szóból származik. A klub alapításának idejében egyébként így nevezték a kerületet is hivatalos magyar neve, a Ferencváros helyett.

Ahogy a két csapat a pályán küzdött egymással, úgy a pályán kívül is bizonyítani akarták, mennyire magyarok valójában. Az alapítók elhatározták, hogy a csapat színe zöld és fehér lesz – a magyar zászlóban is megtalálható két szín miatt –, ezzel egyértelműen jelezve, hogy a klubjuk hitelesebben nemzeti, mint riválisa, nevében a „magyar” szóval.

Ennek a harcnak a részeként, az MTK egy új, 20 ezer főt befogadó stadiont épített 1912-ben Budapest könnyen megközelíthető helyszínén, a Hungária körúton. 14 évvel később – Guttmann távozása után – a klub kihasználva az egybeesést átmenetileg Hungáriára változtatta a nevét.

Az MTK legnagyobb erőfeszítései ellenére, az egyik klub magyarosítására tett kísérlete és társadalmi elfogadottsága sokkal sikeresebb lett, mint a másiké. A Ferencvárost gyakran úgy jellemezték, mint egy harcos csapatot, amely a magyar lelkesedést képviselte, az MTK játékának az intelligencia és az okos futballozás az alapja. Amint azt a magyar szociológus, Hadas Miklós kifejtette: „A század elején a Fradi-szív fogalma és jelentése magában foglalta az érzékeny, jólelkű, könyörületes és lelkes kispolgárt, aki magyarnak érezte magát, ezzel szemben állt a rideg, számító, üzletelő, elidegenedett nagypolgárság MTK-ja, idegen gyökerekkel.”

Ez az általánosítás megmaradt, annak ellenére is, hogy mindkét csapat játékosai a munkásosztályból, vagy a alsó és középosztályból érkeztek, valamint a Ferencvárosnak szintén volt több zsidó futballistája. (A század első három évtizedében a Fradi játékosainak körülbelül a negyede zsidó volt, míg az MTK-nál több mint a játékosok fele: ez is fontos mutatója volt a zsidó részvétel és befolyás mértékének a magyar labdarúgásban.) Ahogy az antiszemitizmus egyre erősebb jelenséggé vált – és körülbelül akkor ért a csúcsra, amikor Guttmann az MTK-ba igazolt –, a két csapatot egyre inkább az alattomos zsidók és az őszinte nem zsidók csapatának tartották.

***

Az az MTK-ról alkotott kép, hogy intelligensen futballozó csapat, nem volt alaptalan, de a valóságban ehhez ugyanannyira volt köze a brit befolyásnak, mint a zsidóknak.

Az I. világháború előtt a közép-európai futball kezdett saját stílust kialakítani: a rövid passzokra koncentrált a cselek, a fizikai állapot és a hosszú kirúgások helyett, amik az Angliában játszott focira voltak jellemzőek, ahonnan a játék is származott. A közép-európai passzoló stílusra azok a módszerek voltak hatással, amelyeket a skót futballban alkalmaztak, és amelyekről évtizedekig azt gondolták, hogy azzal legyőzhetik az ősi ellenséget, ahogy Angliát nevezték, mert sokkal technikásabb és látványosabb játékfelfogás.

Az MTK rendkívül karizmatikus zsidó elnöke az üzletember Brüll Alfréd volt, aki dicsőséges napjaiban is vezette a klubot egészen 1940-ben történt erőszakos beszüntetéséig, és auschwitzi elhurcolásáig. Brüll szándékosan úgy döntött, hogy importálja ezt a stílust, és kinevezi a passzolós játék néhány brit képviselőjét vezetőedzőnek. Az első ilyen edző a skót John Tait „Jacky” Robertson volt, aki 1911-ben vette át a csapat irányítását. Kétéves munkássága egyértelműen komoly hatással tett a játékra, egy későbbi nekrológban írták, hogy „a sportág vezetői Ausztriában és Magyarországon gyakran mondták, hogy Jacky Robertson volt, aki lefektette ott a kulturált stílusú labdarúgás alapjait”.

De legjelentősebb hatással az MTK-ra a lancasteri Jimmy Hogan volt.

Hogan – a Burnley és a Bolton Wanderers korábbi csatára – erősen hitt a skót futballiskolában. Közvetlenül az I. világháború előtt az osztrák válogatott edzőjeként dolgozott Hugo Meislvel, egy Bécsben nevelkedett cseh zsidóval közösen, akiről szó lesz még később.

A furcsa páros észrevett egy fontos stratégiai előnyt abban a sportban, amely elutasította a túlzott gondolkozást, és nem vette észre ennek lehetséges hatását a taktikában és a szervezettségben. „Hittek abban, hogy a mozgás szükségszerű, mert sok csapat túl mereven, ezért kiszámíthatóan játszik” – írta Jonathan Wilson az Inverting the Pyramid (A felfordított piramis) című könyvében, amely a futballtaktikák történetéről szól. „Mindketten úgy hitték, hogy a labdát kell mozgatni, és inkább a passzok gyors kombinációját preferálták a cselezések helyett”.

Az olimpiai dicsőség volt az álmuk Ausztriával, ám ez váratlanul véget ért, amikor kitört a háború. Hogant letartóztatták ellenségként, azonban az MTK-nak köszönhetően megmenekült, mert a klub megmozgatta az osztrák diplomáciai kapcsolatait, így 1916-ban őt nevezték ki edzőnek. Mindössze két szezonra maradt, 18 hónappal azelőtt távozott, hogy Guttmann a klubhoz érkezett volna, de Hogannek az MTK-ra, valamint a magyar futball kultúrájára és stílusára gyakorolt hatása így is felbecsülhetetlen volt.

Hogan forradalmár volt, évtizedekkel megelőzte a korát. Budapesten telepedett le, lelkes és tehetséges fiatalokat keresett, akikkel egy könyörtelen és módszeres edzéstervvel megismertette a játékstílusát.

Ez a stratégia – amelyet később olyan nagyszerű menedzserek{3} követtek, mint Matt Busby vagy Sir Alex Ferguson a Manchester Unitednál – állandó sikert jelentett egy intézményesített rendszerben, amely kibírta a játékosok eligazolását és kiöregedését is. – Ebben a korban a modern futball bázisát a labdakezelés, az erőnlét és a konstruktív taktika szentháromságára építették – mondta Hogan.

Hogan felfogását az is jellemezte, hogy példátlan figyelmet szentelt a játékosok étrendjének, és megszállottan figyelt az aprólékos részletekre – a pálya állapotára vagy a nap állására –, ami bármilyen csekély előnyt jelenthetett a csapatának.

Brüll eredeti terve és Hogan víziója szépen megvalósult. Az MTK Hogan irányítása alatt mindkét szezonban megnyerte a bajnokságot, majd miután az edző elment, a csapat még a következő hét idényben is bajnok lett.

A zsidók domináltak az MTK csapatában ezekben az aranyévekben. Guttmann mellett olyan játékosok voltak, mint Braun József középpályás, akit Hogan fedezett fel, és aki 27 magyar válogatottságig jutott, mielőtt egy munkatáborban meghalt 1943-ban, negyvenkét éves korában; vagy Feldmann Gyula középhátvéd, aki később néhány nagyobb európai csapat edzője lett, beleértve az MTK-t is; valamint két testvérpár, amelynek mind a négy tagja magyar válogatott volt – Kertész Adolf és Vilmos, valamint Konrád Jenő és Kálmán.

A zsidó Sebestyén Béla edzősége alatt – aki évekig játszott az MTK-ban és a magyar válogatottban – Guttmann hozzásegítette a klubot, hogy könnyedén nyerje a bajnokságot az 1920/21-es szezonban. A csapat csak egy vereséget szenvedett, és mindössze kilenc gólt kapott 24 meccsen, emellett pedig 82 gólt szerzett (főként a félelmetes csatárhármasnak, Orth Györgynek, Molnár Györgynek és a nagyszerű góllövő Schlosser Imrének köszönhetően). A szezonban kétszer is legyőzték a rivális Ferencvárost, Guttmann a hazai pályán elért 3-1-es siker alkalmával 30 ezer lelkes szurkoló előtt játszott.

Bár csak egy esztendőt töltött a klubnál, a Hogan által inspirált MTK komoly hatással volt Guttmann későbbi menedzseri felfogására.

Évtizedekkel később a Benficánál is mindent elkövetett annak érdekében, hogy felfedezze és fejlessze a fiatal tehetségeket. A hangsúly a rövid passzokon volt, az ügyes labdakezelés pedig alapkövetelménynek számított. – Ha a futball kitalálói azt akarták volna, hogy a játékosok az agyukra koncentráljanak – mondta egyszer Guttmann –, akkor a játékot „headball”-nak (fejlabda) nevezték volna. – Állandóan azt az egy százalékot kereste, amely a meccset az ő javára döntheti el. Hoganhez hasonlóan a szigorú tréningek során ragaszkodott a maximális állóképességhez, sőt, csapatának be kellett tartania egy szigorúan fegyelmezett életstílust is.

Nem ő volt az egyedüli, aki az angol elődök ötleteiben hitt. Hogan közvetett vagy közvetlen hatása alatt, a magyar edzők teljes generációja – köztük sok zsidó – alakította később az európai és a világfutballt.

Valójában közvetlen kapcsolatot lehet felfedezni Hogan és az MTK játékosok, valamint minden idők legnagyszerűbb csapata, az 1950-es évek magyar válogatottja között, amelyet csak Aranycsapatként ismernek. Az Angliát kétszer is legyőző, és a teljes futballvilágot felkavaró csapat vezetőedzője Sebes Gusztáv volt, aki az 1920-as évek végén az MTK-ban játszott, néhány évvel azután, hogy Hogan és Guttmann elhagyta a klubot.

– Azt a futballt játsszuk, amelyet Jimmy Hogan tanított nekünk – mondta egyszer Sebes. – A futballtörténelemben az ő nevét arany betűkkel kell írni. – Sebes másodedzője a szintén zsidó származású Mándi Gyula volt, aki Guttmann-nal együtt játszott az MTK-ban, és aki középpályásként 32 magyar válogatottságig jutott.

A régi MTK-játékosok hatása messze a magyar határon túl is érződött. A történelem legnagyszerűbb futballnemzetének tekintett Brazília felvirágzása sokat köszönhet két MTK-s zsidónak: Kürschner Izidor Dorinak és Guttmann Bélának. Kürschner is játszott az MTK-ban, még mielőtt Hogan megérkezett volna, majd egy évig irányította a csapatot, amikor Hogan 1918-ban visszatért Angliába. Később, amikor a riói Flamengót edzette, közvetlenül a II. világháború kitörése előtt, Kürschner bemutatta az új európai edzésmódszereket és a divatos W-M taktikai formációt egy akkor még naiv futballkultúrának.{4} Guttmann később a 4-2-4-es formációt használta (négy védő, két középpályás és négy támadó, ez a W-M későbbi változata) a São Paulónál az 1950-es évek végén. Jonathan Wilson szerint ennek a rendszernek a kombinációja a direkt, támadó stílussal adta „Pelé, Jairzinho és Garrincha csapatának taktikai alapját”, amely 1958 és 1970 között négyből háromszor megnyerte a világbajnokságot.

Könnyen belátható, hogy Guttmann és más MTK-s zsidók – többnyire sokak által mellőzve, lenézve Magyarországon, valamint Európában – miért azonosultak olyan erősen Hogan ötleteivel, és miért voltak olyan lelkes tanítványai.

A lancasteri Hogan teljesen kívülálló volt. Egy újító, akinek az ötleteit visszautasították a régi iskola alapítói hazája futballszövetségében, de azért Angliában árulónak tartották, mert sok évet külföldiek edzésére szentelt. Hogan nyílt szembeszegülése az uralkodó hagyományokkal szemben azokat igazolta, akik szerették „kötekedő alakoknak” minősíteni zsidó társaikat, többek között a regényíró Howard Jacobson.

Tökéletes párosítás volt: az elemző tanár és a zsidó tanulók egy olyan kultúrából, amely jobban értékelte az éles elmét, mint az értelmetlen testi erőt. Nemcsak a különleges futballtudás, de fontos életbölcsességek is megmaradtak Hogantől az MTK-nál – a folyamatos fejlődés és önfejlesztés értéke, az önteltség veszélye, és a kívülállók kötelessége, hogy a siker érdekében dolgozzanak sokkal keményebben, mint a klub bennfentesei. A maximalista és szorgalmas Hogan egyszer azt mondta: „Az edző, aki nem tanul, ugyanazt a hibát követi el, mint a borász, aki – lenyűgözve a gyümölcsök gyönyörűségétől – hagyja azokat elpusztulni a tőkéken.”

Guttmann későbbi edzői karrierjén átívelő nyughatatlansága részben Hogan megszállott hitéből adódott, ami a folytonos képzésről szólt. Amikor a játékos és edző már nem tud együtt fejlődni – kevés újdonságot lehet tanulni a másiktól –, akkor ideje továbblépni.

***

Guttmann az MTK-nál töltött sikeres szezonjával kiérdemelte az első válogatottságát 1921 júniusában. Ő is gólt szerzett a Németország elleni 3-0-s győzelem alkalmával Budapesten. A korszakhoz illően, a kezdő tizenegyből nyolcan voltak MTK-játékosok, hatan pedig zsidók, köztük a ferencvárosi Blum Zoltán is.

Érdekes módon, Guttmann és zsidó társainak beválogatása a fehérterror után hamarosan történt. Ez talán a sport zsidó dominanciájának végrendelete volt, hogy az őket körülvevő erős antiszemitizmus sem állíthatja meg a játékosok behívását a válogatottba. A magyar válogatottnak szüksége volt a zsidó játékosokra. Megmutatta az 1924-es párizsi olimpián elszenvedett megalázó vereség is, hogy a káros előítéletek a futballba is egyértelműen beszivárogtak.

De a környezet még elég veszélyes volt Guttmann-nak – és budapesti zsidók ezreinek –, ezért új helyet keresett. Adva volt számukra a kétnyelvűség, valamint az, amit Frank Tibor Kettős kivándorlás című könyvében „a magyar kultúra mély német beágyazottságának” nevez, ami miatt a többség a német nyelvterületet választotta. Berlin – a sok emigráns értelmiségi miatt rivalizált a háború előtti Budapesttel – messze a legnépszerűbb első állomás volt, mielőtt sokan az Egyesült Államokban kerestek menedéket, amikor a helyzet rosszabbodott.

A zsidó futballisták számára azonban Bécs sokkal csábítóbb volt. Ez volt az a hely, ahol Meisl és Hogan először próbálták ki elméletüket, és ahol a forradalmi futballtaktika már a beszélgetések központi témája volt a túlnyomórészt zsidó értelmiségieknél, akik gyakran látogatták a város kávéházait. És ott volt a Hakoah Wien csapata, amely új irányzatot indított el a futball tökéletesítése és az erőteljes zsidó önbizalom kombinációjával. A Hakoah el tudta csábítani az érdeklődő és céltudatos embereket, akik csak most szembesültek a fehérterror horrorjával, amely körülöttük történt.

A zsidógyűlölet megfélemlítő hangulata azonban nem az egyedüli oka volt Guttmann távozásának. Herbert Burgess – aki korábban a Manchester Unitedban és a Manchester Cityben is játszott – személyében új edző érkezett az MTK-hoz, Guttmann pedig kikerült a kivételezettek közül. Nyúl Ferenc egy év kolozsvári időszak után visszatért, és kezdte kiszorítani őt a fedezet pozíciójából, így Guttmann csak négy bajnokit játszott az 1921/22-es szezon első hónapjaiban.

Furcsának tűnik, hogy egy játékost, aki már bizonyított, és kiváló minősítéseket kapott Bécsből, csak úgy mellőzzék. Nyilvánvalóan érdemes eltöprengeni azon is, hogy egy klub, amely éppen megmenekült a büntetéstől játékosa eltitkolt korábbi szereplése miatt a pécsi MFC-ben, aligha kötelezné el őt a munkaadójához.

Ráadásul azon a télen komoly botrány robbant ki az amatőr futballisták illegális fizetése miatt a magyar futballban. Bár Guttmann ebbe nem keveredett bele, néhány MTK-s csapattársát valóban megbüntették. Ahelyett, hogy arra várt volna, hogy egy vizsgálatnál fogást találjanak rajta – mindezt egyre erősödő antiszemita környezetben –, Guttmann egyszerűen összepakolt, és elment.

Egy nappal Guttmann Béla 23. születésnapja után, 1922. január 28-án, a Bécsi Magyar Újság – amelyet egyébként emigránsok alapítottak – bejelentette átigazolását a Hakoah csapatába. „Nem is kell különösebben kihangsúlyoznunk, hogy a Hakoah első osztályú játékost kapott Guttmann személyében” – írta a riport.

Ez annyit jelentett, hogy az egyik kiemelkedő csapatból egy másikhoz ment, alig 250 kilométerrel távolabb. De ha sokkal nyugodtabb környezetet várt, akkor nagyot tévedett: a származása miatt ugyanis Guttmann csöbörből vödörbe került.

MÁSODIK FEJEZET

Az ellenszegülés évei

Kísérlet az asszimilációra, az identitás felébredése, személyes siker, hamis biztonságérzet, kirekesztés, elfogás, ellenszegülés, gyilkosság. Ezekkel a szavakkal összegezhetjük Fritz Löhner-Beda, a zsidó és cionista sportklub, a Hakoah Wien egyik alapítójának életét. És ezekkel a szavakkal összegezhetjük sok zsidó kortársának és sok más, különböző időszakokban élt zsidó életét is.

Bedrich Löwyként született Kelet-Bohémiában (a mai Csehországban) 1883-ban, majd gyerekként családjával Bécsbe költözött, ahol vezetéknevét a kevésbé zsidó hangzású Löhnerre változtatta. A szülei be akartak olvadni a nem zsidó közösségbe, de Löhner-Beda (a Beda később írói álneve volt) kevésbé volt szégyenlős. Még iskolás volt, amikor már szatirikus verseket írt, kigúnyolva a zsidókat, akik az osztrák közösségbe akartak asszimilálódni. Az egyetemen csatlakozott a cionista Kadima tanulóközösséghez (a héber szó jelentése: „előre”).

1909-ben, huszonhat évesen egyesítette futball iránti szeretetét és zsidó identitásának büszkeségét, így létrehozta a Hakoah-t. Löhner-Beda nem olyan volt, aki visszatekintett a zsidó gyengeség és tehetetlenség múltjára.

Annyira kiemelkedő volt választott karrierjében, mint amennyire Bécs zsidó közösségében is annak számított.

Eredetileg ügyvéd volt, majd szatírákat és karcolatokat írt újságokba, és az 1920-as évek bécsi kulturális élet egyik legismertebb szövegírójává vált, miután írt és rendezett néhány népszerű operettet is.

300 000 zsidó társához hasonlóan, ő is az osztrák–magyar hadseregben szolgált az I. világháborúban, és egészen a tiszti rangig jutott el. Ezzel a jelentős kulturális és katonai sikereivel Löhner-Bedának kettős élete volt: öntudatos zsidóként élt egyre ellenségesebb társadalomban.

1938-tól az a törékeny egyensúly, amelynek a fenntartásáért számtalan zsidó évekig harcolt, leküzdhetetlen ellentmondássá vált. Majdnem rögtön az Anschluss után (amikor a náci Németország bekebelezte Ausztriát), Löhner-Bedát kizárták az osztrák zenei színpadról, sok nem zsidó barátja és kollégája kezdett eltávolodni tőle. Dachauba, majd Buchenwaldba küldték koncentrációs táborokba, ahol három évig mindent megtett azért, hogy kulturális eseményeket szervezzen. Ellenszegülése és csökönyös optimizmusa abban a buchenwaldi versben fogalmazódott meg, amelyet fogolyként költött:

„Buchenwald, nem panaszkodunk és jajgatunk,

bárhogy is alakul a sorsunk,

az életre mindig igent mondunk,

és eljön a nap, amikor felszabadulunk.”

Löhner-Beda számára az a nap sosem érkezett el. 1942. december 4-én, 59 éves korában nagyon betegen a monowitzi munkatáborba került. Raul Hilber, a holokauszt történetéről szóló Európai zsidók kiirtása című könyvében így foglalta össze a történetét: