Borítószöveg

„Elszökhetne Mityával külföldre, de mi lesz akkor, ha a forradalmat nem lehet megfékezni? Nem tudna együtt élni azzal a gondolattal, hogy sorsára hagyta a családját, de nem is engednék, hogy életben maradjon. Mindegy, hová menekül, őt, a nagyhercegnőt, apja rezsimjének szimbólumát bárhol utolérnék és meggyilkolnák. Amit ő képvisel, az túlságosan veszélyes a forradalmárok számára: egyszerűen nem hagyhatják, hogy éljen.

És a férfi, aki őt megszökteti? Ha elmenekül Mityával, azzal az ő halálos ítéletét is aláírja, nemcsak a sajátját.”

„Csillogó palotákból háborús kórházakba, kiváltságos életből fogságba – Bryn Turnbull nagy empátiával, intim részletekkel festi elénk a cári család tragédiáját. Az utolsó nagyhercegnő olyan, mint egy szimfónia: a megrázó és tragikus szépséggel letűnő Romanovok történetének fináléja.”

Erika Robuck

Sok könyvet írtak már róla – pontosabban róluk, az utolsó cárról és családjáról; de olyan elevenen még soha nem láthattuk őket magunk előtt, mint Bryn Turnbull regényében, aki Olga nagyhercegnőt helyezi a történet középpontjába.

A tényeket, naplókat, leveleket, visszaemlékezéseket a képzelet munkájával kiegészítve a szerző egy olyan fiatal nővel ismeretet meg bennünket, aki mindvégig vállalta sorsát. Vállalta volna azt is, hogy beteg öccse helyett Oroszország uralkodónéja legyen; vállalta, hogy az első világháború idején szinte minden idejét sebesültek ápolásával töltse; vállalta a fogságot, és a gondolatát is elutasította annak, hogy elhagyja a családját.

De Olga nagyhercegnő közben mégiscsak álmodozott egy másik, másfajta életről; miközben elutasította, hogy érdekházasságot kössön, orosz tisztekbe szeretett bele, és olykor – szavakban, amiket aztán megbánt – lázadt az anyja ellen, aki nem engedte, hogy fiatal lányhoz illő, élményekkel teli életet éljen, és az apja ellen is, aki nem tett meg mindent a szabadulásukért.

Érzékeny, finom lélek volt – legalábbis Turnbull regénye szerint; s a könyv meggyőz minket arról, hogy ilyen lehetett a valóságban is.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bryn Turnbull: The Last Grand Duchess

MIRA, Harlequin Books, 2022

Fordította Zoltán Dominika

Copyright © 2022 by Bryn Turnbull

All rights reserved including the right of reproduction in whole, or in part in any form. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S. A.

This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination, or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, business establishments, events, or locales are entirely coincidental.

Hungarian translation © 2022, Zoltán Dominika
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítófotó © Arcangel Images

ISBN 978-963-620-003-9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Kézirat-előkészítő Bajtai Zoltán

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nagyinak

SZEREPLŐK

Romanov család

OLGA NYIKOLAJEVNA nagyhercegnő,

Miklós és Alekszandra legidősebb lánya

TATYJANA NYIKOLAJEVNA nagyhercegnő,

Miklós és Alekszandra második lánya

MARIJA NYIKOLAJEVNA nagyhercegnő,

Miklós és Alekszandra harmadik lánya

ANASZTASZIJA NYIKOLAJEVNA nagyhercegnő,

Miklós és Alekszandra negyedik lánya

ALEKSZEJ NYIKOLAJEVICS cárevics,

Miklós és Alekszandra ötödik, legkisebb gyermeke, II. Miklós cár trónjának örököse

NYIKOLAJ ALEKSZANDROVICS ROMANOV cár (II. Miklós),

Oroszország utolsó uralkodója

ALEKSZANDRA FJODOROVNA cárné,

Oroszország utolsó uralkodónéja

MARIJA FJODOROVNA özvegy cárné,

Oroszország anyacárnéja, II. Miklós anyja

OLGA ALEKSZANDROVNA nagyhercegnő,

II. Miklós húga

KSZENYIJA ALEKSZANDROVNA nagyhercegnő,

II. Miklós húga

MIHAIL ALEKSZANDROVICS nagyherceg,

II. Miklós fiatalabbik öccse, lemondását követően a választott utódja

ALEKSZANDR „SZANDRO” MIHAJLOVICS nagyherceg,

Kszenyija nagyhercegnő férje

PJOTR ALEKSZANDROVICS nagyherceg,

Olga nagyhercegnő férje

Cári udvartartás

ANNA ALEKSZANDROVNA VIRUBOVA,

Alekszandra Fjodorovna társalkodónője és bizalmasa

GRIGORIJ JEFIMOVICS RASZPUTYIN,

orosz misztikus, Alekszandra Fjodorovna bizalmas tanácsadója

PIERRE GILLIARD,

svájci tudós, a Romanov gyermekek francianyelv-tanára

SYDNEY GIBBES,

brit tudós, a Romanov gyermekek angolnyelv-tanára

Dr. JEVGENYIJ BOTKIN,

II. Miklós és a cári család udvari orvosa

NYIKOLAJ PAVLOVICS SZABLIN katonatiszt,

II. Miklós szárnysegédje

PAVEL BENKENDORFF (Benckendorff) gróf,

főudvarnagy

VOLDEMAR FREDERIHSZ (Woldemar Freedericksz) gróf,

a cár személye körüli miniszter

JIM HERCULES,

II. Miklós udvari „szerecsenje”

Birodalmi Oroszország

NYIKOLAJ KULIKOVSZKIJ ezredes,

Olga Alekszandrovna nagyhercegnő második férje

DMITRIJ PAVLOVICS nagyherceg,

II. Miklós unokatestvére, Olga Nyikolajevna barátja

FELIKSZ JUSZUPOV herceg,

orosz arisztokrata, az Orosz Birodalom leggazdagabb embere

IRINA ALEKSZANDROVNA hercegnő,

II. Miklós unokahúga, Feliksz Juszupov felesége

PAVEL VORONOV tiszt,

tengerésztiszt, Olga Nyikolajevna szerelme

DMITRIJ ARTYEMJEVICS SAH-BAGOV („MITYA”) katonatiszt,

a Tizenharmadik Jereváni Testőrségi Gránátos Század zászlósa, Olga Nyikolajevna szerelme

DMITRIJ JAKOVLEVICS MALAMA tiszt,

az Orosz Cári Lovasság tisztje és Tatyjana Nyikolajevna szerelme

VLAGYIMIR KIKNADZE tiszt,

Tatyjana Nyikolajevna szerelme

RITA HITROVO,

vöröskeresztes nővér, Olga és Tatyjana Nyikolajevna barátnője

ÁNYA VORONOVA (született KLEINMICHEL),

vöröskeresztes nővér, Pavel Voronov felesége

VERA IGNATYJEVNA GEDROJC hercegnő,

a Carszkoje Szeló-i Udvari Kórház és az Új Kórházi Melléképület főorvosa

MARIJA DMITRIJEVNA NYIROD grófnő,

vöröskeresztes nővér, Vera Gedrojc élettársa

KÁROLY román herceg,

Olga Nyikolajevna kérőjelöltje

FERDINÁND román koronaherceg,

Károly apja, Románia koronahercege

MÁRIA román koronahercegné,

Károly anyja, Románia koronahercegnéje

Forradalmi Oroszország

ALEKSZANDR KERENSZKIJ,

igazságügyi miniszter (ideiglenes kormány)

JEVGENYIJ KOBILINSZKIJ ezredes,

a Különleges Osztag parancsnoka (ideiglenes kormány) Carszkoje Szelóban és Tobolszkban

VASZILIJ PANKRATOV,

a tobolszki „Szabadság-ház” komisszárja (ideiglenes kormány)

PAVEL MATVEJEV zászlós,

ideiglenes komisszár (bolsevik) a „Szabadság-ház”-ban

VASZILIJ JAKOVLEV,

II. Miklós Tobolszkból való elszállításával megbízott komisszár (bolsevik)

JAKOV JUROVSZKIJ,

a jekatyerinburgi Ipatyjev-ház (Különleges Rendeltetésű Ház) parancsnoka (bolsevik), a Romanov család ítéletének fővégrehajtója

VLAGYIMIR LENIN,

a Bolsevik Párt vezetője

Károly dán herceg 1896-ban úgy határozott, hogy felállítja Olga Nyikolajevna nagyhercegnőnek, II. Miklós cár nemrég született kislányának horoszkópját. A Jupiter és a Neptunusz állása alapján Károly herceg biztos lehetett abban, hogy a gyermek középmagas, kerekded arcú, gesztenyebarna hajú lánnyá cseperedik. A horoszkóp szerint továbbá jó néhány „kritikus időszak” vár majd Olgára gyermekkorában, de miután betölti nyolcadik életévét, „tizenkét év nyugalomnak” örvendhet majd. Ezt a boldog időszakot pedig nagy becsben kell tartani, „mert bizonyos, hogy a lány nem éri meg a harmincat”.

ELŐHANG

1907. november

Sándor-palota

Nyugtalanító csend honolt Mama füsttől és híresztelésektől sűrű levegőjű szalonjában, annak ellenére, hogy kisebb tömeg várakozott már benne. Két lakáj állt készenlétben a kettős szárnyú ajtónál a márványfal előtt, ragyogóan fényes libériában. Olga nénikéi és bácsikái az óriás ablakok előtt gyülekezve várták a hajnalt, a rubintcsillár véres árnyakat mázolt a parkettre.

Olga fájdalmas kiáltozást hallott, a folyosón pedig kétségbeesett szívének zaklatott ütemét visszhangozva sietős léptek dobogtak. Összerezzent, szerette volna valamivel elnyomni a zajt. Olga néni, aki a kandalló előtt ült, mondatát félbehagyva elhallgatott, és Kszenyija néni kezét szorongatva várta, hogy elüljön a lárma. Szandro bácsi, aki két karjával átölelte Tatyjanát és Mariját, és egy mesekönyvből olvasott fel nekik, szemét erősen összeszorította, arca elsötétült; Anasztaszija pedig, aki a szőnyegen játszott egy kupac építőkockával, félénken feltekintett, és pufók kezecskéjével hátrasimította arcába hulló fürtjeit. Bár csak hatéves volt, mintha ő is megértette volna öccsük kiáltozásának jelentőségét.

A lárma, bár hátborzongató volt, reményre adott okot. Ha Alekszej Nyikolajevics, Olga egyetlen fiútestvére még kiabál, az azt jelenti, hogy Oroszországnak még van trónörököse. Nagymama, aki Olga mellett ült a krémszínű szófán, összepréselte ajkát, amikor Olgára nézett. Ma még ő is elgyötörtnek tűnt, pedig özvegy cárnéként régóta művészi tökéllyel palástolta érzelmeit: végigsimította keblére lógó gyémánt nyakékét, és morzsolgatni kezdte, mint a rózsafüzért.

– Bátorság, gyermekem – súgta Olgának, és megengedte neki, hogy odabújjon hozzá.

Olga tizenkét éves volt, és értette, kinőtt már abból a korból, hogy folyton dédelgessék, és nem követelheti szülei állandó figyelmét, amikor azok az orvosokkal foglalkoznak. Az ő feladata elvégre az, hogy erős maradjon, mert a húgainak szükségük lesz rá a következő hetekben. Ebben a pillanatban azonban úgy érezte, ő is olyan kicsi, mint Anasztaszija, és megengedheti magának, hogy vigasztalják. Szótlanul Nagymama ölébe ült.

Nagymama Olga fejére tette a kezét, és megsimogatta rakoncátlan hajfürtjeit.

– Nehéz nap a mai, kedvesem – mondta szomorúságtól fátyolos hangon. – Az is lehet, hogy ez a legnehezebb nap, amivel valaha szembe kell néznünk.

Olga érezte, hogy Nagymama gyémánt nyakéke csontos lapockájába nyomódik. Valóban nehéz nap volt, hosszú órák teltek imádkozással, de hiába próbálták elterelni a figyelmüket, rettegtek az Alekszejről érkező hírek miatt.

Hemofília. Olga húgai még nem ismerték a szót, de Olga már igen: megmondták neki, hogy ezen a szobán kívül soha ne ejtse ki hangosan, és ne is utaljon rá senkinek, hogy az öccse beteg, még családtagoknak se. Alekszej úgy született, hogy a vére nem tudott megalvadni, és akár egy apró baleset is rettenetes, életveszélyes következményekkel járhatott. Ha elesik vagy nekikoccan valaminek, amin más gyerek csak nevetne, az számára napokig tartó élet-halál harcot jelenthet, mert a vér dagályként árad ki a testében oda is, ahova nem lenne szabad: az ízületeibe, az izmaiba.

Olga azt kívánta, bárcsak enyhíthetné öccse fájdalmait, de azt mondták, a betegség gyógyíthatatlan és visszafordíthatatlanul végleges. Mert az emberi vér mennyisége véges. Nem lesz belőle több a hároméves öccse testében, és a fájdalom is véges, amennyit el tud viselni.

– Mi lesz, ha elveszítjük? – kérdezte Olga suttogva, hogy leplezze félelmét húgai előtt.

Nagymama sóhajtott.

– Akkor gyászolni fogunk – felelte egyszerűen, és még szorosabban ölelte magához Olgát.

Gyász. Olga eddigi rövid életében is túl sokat látott már belőle: ott volt Papa mosolyának ragyogása mögött, ott volt Mama szakadatlan imádságaiban. Bár Olga tudta, hogy a szülei szeretik őt és a húgait, mindegyik húga születésében volt egy kis gyász. De hogy is ne lett volna, mikor Mama és Papa legfőbb feladata az, hogy biztosítsák a Romanov-dinasztia folytonosságát egy fiú világrahozatalával? Háromszor hallhatta Olga, hogy Szentpétervár templomai a húgai világra jöttének hírét harangozzák, akik nagyhercegnők voltak, mint ő. De soha nem látta olyan boldognak és megkönnyebbültnek a szüleit, mint azon a napon, amikor a harangok szűnni nem akaró zúgása Alekszej születését hirdette.

És szülei azóta is csak gyászoltak.

– De mi lesz Oroszországgal? – suttogta Olga.

– Oroszország… – Nagymama nagyot sóhajtott. – Oroszország fennmarad. A múltban is átvészelte már az utódlás viharait, és át fogja vészelni most is.

Olga fejében a megtanult leckék cikáztak: a családfája, tanítójának elegáns kézírásával; a családfa betegség vagy forradalom nyirbálta ágai, a dinasztián végigfutó aranyvonal, mely egy újabb fiú utódainak virágzó jólétéhez vezetett.

– Nem születhet még egy kisbabájuk? – kérdezte. – Még egy fiú?

Nagymama kicsit hezitált, és hallgatásából Olga kiérezte, hogy a választ mérlegelnie kell.

– A nők egy bizonyos életkor után már nem lehetnek várandósak. Sajnos azt hiszem, a szüleidnek már nem születhet több gyermekük.

Olga tudta, hogy az illendőség határait feszegeti, és hogy egy ilyen kérdés legalábbis szemtelenségnek számít. Meglepte, hogy Nagymama egyáltalán hajlandó erről a témáról beszélgetni. Talán túlságosan is kimerült ahhoz, hogy tiltakozzon, gondolta.

– Ha Alekszej… ha Alekszej lelkét magához veszi a Jóisten… – Amint kimondta ezeket a szavakat, úgy érezte, mintha zuhanna, de nagy levegőt vett, és folytatta: – Ha megtörténik a legrosszabb, mondja meg Mamának és Papának, hogy ne aggódjanak Oroszország miatt. Én készen állok. Alekszejért. Papáért. Én leszek a cárevics.

Nagymama szemét elfutotta a könny, és a terem végébe nézett, hogy visszatartsa a sírását, amennyire lehet.

– Áldjon meg az Isten, kedvesem – mondta. – Jó kislány vagy, és tudom, hogy jót akarsz. De sajnos ez nem így megy.

– Miért nem? – kérdezte Olga remegve. Akármennyire ijesztette is ez a lehetőség, tudta, hogy igaza van: enyhíthetne Papa terhein, ha magára vállalná az öröklés felelősségét. – Ha nem lehet másik fiuk, valakinek meg kell tennie. Valakinek örökölnie kell Papa trónját. Én vagyok a legidősebb gyermeke, én lehetek az örökös.

Nagymama puszit nyomott a feje búbjára. A szoba másik végében Olga néni felvette az alvó Anasztasziját.

– Sajnos ez nem ilyen egyszerű. Vannak olyan törvények, amelyek megakadályozzák, hogy egy nő legyen az uralkodó.

– De Viktória nagymama is Anglia királynője volt.

– Ez igaz – mondta Nagymama. – Oroszországban viszont mások a szokások.

– És Nagy Katalin?

Nagymama sóhajtott.

– Katalin után megváltoztatták a törvényeket. A szüleidnek sokkal jobb lenne, ha nem így történt volna, de ez Isten akarata. Majd ha te meg a húgaid felnőttök, más királyi családokba fogtok beházasodni. Ilyen a nagyhercegnők sorsa: gyermekeket szülnek, és egy új országban folytatják az életüket. Ahogyan édesanyád tette, és én is őelőtte.

Képtelennek tűnt ez az ötlet: hagyja itt a családját, és éljen nélkülük? Hagyja itt Oroszországot cárevics nélkül? Olga előtt felrémlett a homályos és félelmetes jövő: a gyógyíthatatlan betegséggel küszködő Alekszej, ő maga, akit elűznek Oroszországból, a családjától, csak mert lánynak született. Az örök gyásztól megbéklyózott Mama és Papa, akik végignézik, ahogy a dinasztia szertefoszlik, miközben ő messze van, nem segíthet nekik, és nem tudja megmenteni az öccsét, sem Oroszországot…

– Bátorság, kedvesem – mondta Nagymama. – Isten még segíthet.

Olga engedte, hogy kibuggyanjanak a könnyei, miután annyira igyekezett visszatartani őket. Most végigcsorogtak az arcán.

– De hogy legyek bátor, amikor úgy félek?

Nagymama szorosan magához ölelte Olgát, és megnyugtató gyöngyvirágillattal árasztotta el.

– Kedves kislányom. A bátorság nem a félelem hiányát jelenti – mondta. – Hanem azt, hogy méltósággal fogadunk mindent, amit a sors ránk mér.

Közeledő léptek zaja hallatszott, Nagymama Olga válla mögé pillantott, a szobában egyre feszültebb lett a légkör. Olga kibújt Nagymama öléből.

A lakájok kinyitották az ajtót, és Papa beviharzott a szalonba. Ami az arcára volt írva, már elegendő volt ahhoz, hogy Olga szívét összetörje.

Nagymama a nyakékét szorongatva felállt.

– Alekszej?

Papának megremegett az álla gesztenyebarna szakálla alatt.

– Az orvosok azt mondták, nem tudnak már mit tenni – mondta, és szemével a szobát kutatta, mintha elvesztett volna valamit. Benyúlt a zsebébe, és remegő kézzel rágyújtott egy cigarettára. – A tanácsadóim azt mondják, nem titkolhatjuk tovább az állapotát az emberek elől. Most egy… egy nyilatkozatot fogalmaznak az újságoknak.

Olga elfordult, amikor Nagymama megölelte Papát, az apja gyötrődésének látványa elviselhetetlen volt számára. Hogy lehet, hogy kudarcot vallottak az orvosok? Miért fordult el az Úr a családjától? Olga a szófa kemény párnájába nyomta arcát, miközben gondolatban sorra vette minden durvább szavát, amit valaha mondott, minden helytelen cselekedetét és tapintatlan gondolatát. Lehetséges, hogy valamilyen módon ő hozta rájuk a bajt? Talán csúnyán bánt a húgaival, vagy türelmetlen volt Alekszejjel?

Valaki a hátára tette a kezét, és Olga megrázta a fejét, még mélyebbre fúrva arcát a párnába. Ha így tud maradni, lehet, hogy soha nem kell meghallania azokat a szavakat, amelyektől retteg. Lehet, hogy Alekszej életben marad.

– Olga.

Papa hangja mély volt, és újra magabiztos, kezének súlya megnyugtatóan hatott, amikor megszorította Olga vállát.

– Kedvesem, itt az idő. Gyere, együtt a húgaiddal, búcsúzzatok el tőle!

Olga Tatyjana kezét szorongatta, amikor beléptek Alekszej sötét hálószobájába, és vigyázott, nehogy a húga megbotoljon, amikor átlépték a küszöböt. „Bátorság” – emlékeztette magát, és belélegezte a fűszeres tömjént. A kápolnából áthozott ikonosztáz aranyozott szegletében gyertya égett, és a láng fényénél szentek és angyalok festett arcai táncoltak a képtáblákon: egykedvűen bámulták a kis társaságot, akik az ágyban fekvő erőtlen alakot vették körbe.

Mama az ágy mellett térdelt, és úgy szorította magához Alekszej kezét, mintha oda akarná láncolni az élethez. Mögötte ápolók sürögtek az ágy körül, vizeslavórokat, kötszereket hoztak-vittek, és Olga összerezzent, amikor észrevette, hogy a fülükben vatta van, nyilván azért, hogy ne hallják olyan élesen Alekszej kiáltozását. De Alekszej már nem sírt, csak gyenge lélegzetének száraz zörgése hallatszott a csöndben.

Mama becsukta a szemét.

– Egyetlenem – suttogta, és ajkához emelte Alekszej ernyedt kezét.

Papa odaguggolt mellé.

– Jön a pap, hogy feladja az utolsó kenetet – mormolta, miközben Mama egyre csak Alekszejt bámulta. – És itt vannak a lányok, hogy imádkozzanak – tette hozzá.

Mama úgy hunyorított, mint aki révületbe esett.

– Persze – mondta, és felhúzta a takarókat Alekszej nyakáig, de Olga még éppen meglátta azt a nagy, fekete foltot, mely a kulcscsontjától a csípőjéig borította öccse testét. „Bátorság” – ismételte magában még egyszer, miközben odament az ágyhoz, és remélte, hogy megtalálja magában a méltóságot, amelyre oly nagy szüksége lett volna, hogy odaálljon az öccse elé. Olga lenézett Alekszejre, és magába fojtotta a mozdulatlanul fekvő fiú láttán rátörő rémületet. Hogy történhetett ez? Ő, az imádni való kisöccse, aki úgy kacagott, amikor Olga a gyerekszobában játszott vele, aki áttrappolt az ebédlőn teázás közben, hogy odaadja neki a süteményét. Hogyan élhet tovább nélküle a család? Örök űr maradna utána: űr, mely lehúzná mindannyiukat e borzalmas hiány mélyére.

Ajkát öccse homlokához érintette, és ijedten tapasztalta, hogy Alekszej bőre alól mintha tűz sütne.

– Ne menj el! – kérlelte Olga. A háta mögött Mama szakadozottan felzokogott. – Kérlek, Alekszej, ne menj el, nagyon szeretünk…

Mama nyögve borult Papa mellére.

– Hogyan élhetnénk tovább a kisfiunk nélkül?

Ekkor valaki halkan kopogtatott az ajtón. „A pap” – gondolta Olga, miközben ellépett az ágytól. Megfordult, és látta, hogy az egyik ápoló kinyitja az ajtót, s egy fénypászma vetődik be a folyosóról a gyertyafényes szobába.

Az ajtón belépett egy férfi, és meghajolt. Magas volt, sovány, durva szövésű köpeny volt rajta, és buggyos nadrág, a nyakában pedig fakereszt lógott bőrszíjon. Bár igyekezett hátrasimítani rendetlen haját, tépett szakálla és sáros csizmája miatt úgy nézett ki, mintha a palotába érkezése előtt egyvégtében átgyalogolta volna Oroszországot. De zöld szeme egészen különös volt: nyugtalanul csillogott súlyos szemöldöke alatt.

– Hol van Vaszilij atya? – kiáltotta Papa mérgesen az ajtót nyitó ápolónak, miután közelebb vonta magához Mamát. – Vigyék innen ezt az embert! Kifelé!

– Jó barát vagyok – mondta a férfi, és a kezét kérlelőn emelte fel. – Egy olyan hatalom hívott engem ide, aki nálam és nálad is magasabb, Atyuska. Jó barát vagyok, akit a szükség órájában küldtek hozzád.

Mamának elakadt a lélegzete. Bágyadt, könnyáztatta arccal a férfira tekintett.

– Mit mond?

– Jó barát vagyok, Anyácskám.

A férfi meghajtotta fejét, és ijesztő külseje ellenére lágy hangja mintha megnyugtatta volna Olgát.

– Pap vagyok, vándor. Egyszerű zarándok, aki az Úr kegyelmét keresi… – Ekkor egy kis szünetet tartott. – Gyógyítónak is neveznek.

– Én Vaszilij atyát hívattam – kezdte Papa, amikor a pap lassan beljebb jött a szobába. – Az utolsó kenet, már csak ez maradt…

– Én nem azért vagyok itt, hogy feladjam az utolsó kenetet – mondta a pap, és közelebb lépett Alekszej ágyához. Papa meg akarta állítani, de Mama visszatartotta.

– Engedd oda! – suttogta neki.

A pap kócos szakállát simogatva nézte Alekszejt.

– E földi királyság cserben hagyott téged, gyermekem – mondta, miközben lassan közeledett Alekszej ágyához. – Gyógyszerek és masinák… ezeket ember alkotta. De mit ér az emberi fegyver az ilyen gonosz ellen, mint ez itt?

Mama kiszabadította magát Papa öleléséből, és megragadta a pap karját.

– Meg tudja gyógyítani?

A pap meglepődve nézett rá, Mama pedig nyugodtan közelebb lépett hozzá, és felemelte arcát, hogy a pap szemébe nézhessen.

– Meg tudja menteni a cárevicset?

– Ha Isten is úgy akarja – felelte a pap.

– Kérem! – suttogta Mama kétségbeesetten. – Kérem, mentse meg a fiamat! Bármit megadok érte, amit csak akar, bármit. Csak kérnie kell, és a magáé lesz. Ami a hatalmamban áll, megadom… Könyörgök!

Olga látta, hogy a pap szája mosolyra húzódik, és szeme mintha valami belső tűztől ragyogna. Egy pillanatig Mama arcát fürkészte, zöld tekintete Mama kék szemére tapadt. Olga érezte, hogy összeszorul a gyomra, csak azt nem tudta, hogy a remény vagy a kétségbeesés miatt.

1

1917. március

Carszkoje Szelo

Lövések dördültek az alkonyi homályba borult Sándor-parkban. Olga, aki apja dolgozószobájának ablakában ült, a hang felé fordította fejét. Miután Petrográdban lázadások törtek ki azokban a napokban, hetekben, többször hallott lövéseket, bár ennyire közelinek és végzetesnek még soha nem tűntek. Furcsa, hogy csapongó gondolataiban nem az előrenyomuló csapatok jelentek meg, hanem az öccse, Alekszej, és a kis játék pisztoly, amivel a képzeletbeli ellenségre lövöldözött a parkban, ahol e pillanatban valódi rémek ólálkodnak a fák közt.

A szoba másik felét homály borította, mint ahogy az egész palotát is, azóta, hogy pár nappal azelőtt elvágták a villanyvezetéket. Olga anyja összébb húzta magán a vállkendőjét. A gyertya, melynek fényénél hatalmasnak tűntek a falat borító sötét könyvespolcok, megvilágította Mama elgyötört arcát.

– Lemondott? – suttogta.

Félelem szorította össze a torkát, és Olga még egyszer az ablak felé fordította arcát. Az egyre mélyülő sötétségben úgy rémlett, látja az örömtüzek narancssárga fényeit.

– Nem értem. Alekszej javára? – Mamára pillantott. Alekszej a krónikus betegségtől mindig is a koránál öregebbnek tűnt, de tizenkét évesen azért még nagyon is gyerek volt, túlságosan fiatal ahhoz, hogy magára vegye az uralkodás nehéz terhét.

A cárné előtt Rezin vezérőrnagy állt, az a parancsnok, aki átvette az Olga családját védő garnizon csapatainak irányítását. Rezin megköszörülte a torkát.

– Nem, felség. Ennél bonyolultabb a helyzet. Még mindig kapunk értesüléseket a frontról, de úgy tűnik, hogy őfelsége rendíthetetlen ez ügyben. A trónt öccsének, Mihail nagyhercegnek ajánlotta fel, de a nagyherceg visszautasította. A Duma ideiglenes kormányt alakított, hogy meghatározza a következő lépéseket, de ‒ amint mondottam ‒ többet fogunk tudni, ha majd őfelsége visszatér.

Olga ismét Mamára figyelt, mit sem törődve már a puskaropogással, mely nem jött közelebb a palota falaihoz, de nem is távolodott. Mivel az utóbbi hetek azzal teltek, hogy az ádáz kanyaróval küzdő testvéreit ápolta, Olgának nem volt sem ideje, sem energiája, hogy lépést tartson a politikai fejleményekkel. De annyit azért hallott, hogy a főváros nyugtalanul forrong, tüntetések voltak a szénerőművekben, zavargások az ingyenkonyháknál, a lakónegyedeket és a palotákat egyaránt szakaszos áramkorlátozások sújtották, a tömeggyűlések és változásokat követelő hangok pedig mind hangosabbak lettek, miközben a központi hatalmakkal folytatott háború elszívta az élelmiszert a háztartásokból és az üzletekből.

De lemondani?

Mama arca megnyúlt a vöröskeresztes főkötő fehér redői alatt (melyet a háború kezdete óta viselt), és halvány szemével a szobát pásztázta.

– Nem értem – mondta. – Egyszerűen nem értem.

Kinyújtotta sovány kezét, és ujjaival kitartóan integetett. Olga, aki elértette a mozdulatot, közelebb lépett, és megfogta anyja kezét, miközben észszerű magyarázatot keresett saját zavarára. Fejében zúgást hallott, makacs morajlást, mint amikor a hullám a hajótestet veri. Papa lemondásával beteljesült az, amitől a legjobban félt: a forradalom. A szó borzasztó végzetessége visszatartotta attól, hogy kimondja.

Megszorította Mama kezét, és látta, hogy Rezin sapkája lapos ellenzőjét szorongatja.

– Hol van Papa?

– Hamarosan jön, nagyhercegnő – felelte Rezin –, de az ideiglenes kormány véleménye szerint a palota már nem elég biztonságos, sem a cár őfelségének, sem önöknek. Attól tartok, már nem tudják garantálni a testi épségüket.

Mama élesen pillantott rá.

– Háromszáz hűséges kozákunk van a kapunál, az ország legkiválóbb katonái – mondta, és egy pillanatig mintha a régi, heves önmaga szólt volna belőle. – Hűségesek a férjemhez. Nem látok veszélyt.

Rezin egyik lábáról a másikra állt.

– Minden tiszteletem felségedé, de Rodzjanko miniszter úr ezzel nem ért egyet. A Carszkoje Szeló-i kaszárnyákban zendülés tört ki, ebben a pillanatban is a Marseillaise-t éneklik.

Mama elsápadt. Olgának eszébe jutott, amikor kevesebb mint egy évvel ezelőtt meglátogatták a garnizont, és lóháton ügettek végig negyvenezer katona előtt, akik mind felesküdtek a cár és családja védelmére. Mi hozhatott ilyen fordulatot abban a negyvenezer fejben?

– És mi lesz a gyerekeimmel? – makacskodott Mama. – Tatyjana alig tud járni. Marija és Anasztaszija lázas önkívületi állapotban van, a cárevics pedig rendkívül sérülékeny…

– Minden tiszteletem az öné, felség – mondta Rezin Mama szemébe nézve. – Amikor a ház lángokban áll, az ember kimenekíti a gyerekeket.

Csend lett a szobában. Olgát minden igyekezete ellenére enyhe, de megállíthatatlan remegés fogta el. Remélte, hogy a dolgozószoba sötétjében Rezin ezt nem veszi észre.

Mama megszorította Olga ujjait, hangtalanul kérve, hogy őrizze meg a nyugalmát. Bár gyenge egészsége mást sejtetett, Mama a viktoriánus neveltetésének köszönhetően képes volt palástolni az érzelmeit. Ez a tulajdonság Olgában és testvéreiben nem volt meg. Amióta Papa elment a frontra, hogy a hadsereget vezesse, a cárné kulcsszerepet játszott a kormány működtetésében, ellenőrizte a katonák családjainak járó segélyek kiosztását, koordinálta az élelmiszer- és ellátmányszállítást, megzabolázta a minisztereket, akik kicsinyes politikai céljaikat követve kockára tették az ország sikerét a fronton. Bármit beszéltek is róla az emberek – német származását is felhánytorgatva –, Mama átkormányozta Oroszországot a háború legsúlyosabb évein, és Istenbe meg Papába vetett hitére hagyatkozva olyan döntéseket hozott meg, amelyekhez másoknak nem volt bátorságuk.

Hogyan fordulhatott ilyen rosszra minden? Mama felállt.

– Maradunk – jelentette ki, fejét felszegve. – Nem hagyom el a palotát a férjem nélkül.

Olga átment a betegségtől émelyítő levegőjű gyerekszobán. A szemközti falnál négy tábori ágyon a testvérei feküdtek félálomban, kipirult arcuk a vírus progressziójának különböző stádiumait mutatták. A kályhához legközelebbi ágyon Alekszej vergődött, Mama hideg borogatást tett a homlokára.

Olga letérdelt Tatyjana ágya mellé, megtapintotta a homlokát, és látta, hogy húga arcáról lassan eltünedeznek a kiütések. Tatyjana kapta el először a kanyarót, és Olga nagy megkönnyebbülésére úgy tűnt, ő gyógyul ki belőle elsőnek.

Tatyjana szeme megrebbent és kinyílt, amikor Olga hozzáért. Gyönyörű volt most is, miközben a betegséggel küzdött: mindig élénk arca sápadt, mégis bájos.

Olga elmosolyodott.

– Hogy érzed magad?

– Jobban – mondta Tatyjana sóhajtva –, bár nem fogok egyhamar kozáktáncot járni. Hogy vannak a többiek?

Olga végignézett a falnál sorakozó ágyakon. A szomszédos ágyon Marija mélyen aludt, arcocskáját még mindig kiütések borították. Marija és Alekszej között pedig Anasztaszija feküdt összegömbölyödve, szőke haja kócosan omlott le a párnáról.

– Javul az állapotuk – felelte Olga.

– Helyes – mondta széles mosollyal az arcán Tatyjana, és lehunyta a szemét. – És Mama?

Olga habozott. Amikor Rezin elment, Mama dacosan nézte az ajtóból, gyertyával a kezében, ahogy a parancsnok távozik a folyosón. Aztán bezárta az ajtót, és leült Papa asztalához.

– Lemondás – suttogta Olga a hideg bőrdíványba süppedve. Érezte a ki nem ontott könnyek súlyát a szeme mögött, de túlságosan is meg volt döbbenve ahhoz, hogy sírjon. – Te tudtál erről?

Mama kihúzta az asztal fiókját, és elővett néhányat Papa levélpapírjaiból.

– Nem.

Közelebb húzta a gyertyatartót, és kezével töltőtoll után kutatva végigtapogatta a rendetlen, zöld bőrborítású asztalt.

– Bár megbeszélte volna velem előbb! Édes istenem, bár itt lenne a mi Barátunk, hogy útmutatással szolgáljon!

Remegő kézzel csavarta le a töltőtoll kupakját, és írni kezdett. Gyorsan szántotta a papírt, írása laza volt és elfolyó. Mióta Papa elment a frontra, Mama a sajátjaként kezdett tekinteni a dolgozószobára. Olga meg se tudta volna számolni, hányszor volt tanúja az utóbbi néhány hónapban, hogy Mama Grigorij atya nyomában eltűnik ebben a szobában, és zárt ajtók mögött visszafojtott hangon az ország ügyeiről tárgyal vele.

Grigorij atya. Mit mondana most, ha itt lenne? Ha nem az orosz föld alatt feküdne hidegen, megcsonkított testtel, mely alig fért bele a koporsóba?

Ha szeretnéd, hogy eltűnjön, csak szólj. Csak szólj, és én elintézem.

– Mit fogunk csinálni? – kérdezte Olga. – Mit mondunk a többieknek?

Mama megrázta a fejét.

– Nem mondunk nekik semmit.

Szoknyája redőjéből egy kis üveg veronált vett elő, és a vízzel való hígítással nem is bajlódva egyenesen a nyelve alá tette a kristályos port.

– Nem kell tudniuk semmiről, amíg meg nem gyógyulnak. Addigra meg is változhatnak a körülmények.

Szemét behunyva várta az ópiát hatását, aztán folytatta az írást.

Drága Nicky, ha igaz, amit mondanak…

– De hogyan? – kérdezte Olga. Érezte, hogy anyját megint magával ragadja az a mánia, amely hónapok óta a fogságában tartotta. Grigorij atya halála óta egyre inkább elhatalmasodott rajta. – Papa átadta a koronáját Mihail bácsinak. Innen nincs visszaút.

Mama felnézett a levélből, a megtorpant toll pacát hagyott a papíron.

– Atyád a cár. Ez egy Istentől kapott felelősség, nem lehet elvenni.

Nem sokkal később lementek az udvarba, hogy meglátogassák a szolgálatot teljesítő kozákokat a főkapunál, akik a hideg ellen felhajtották a gallérjukat. Mama sorban elbeszélgetett mindegyikkel, részvéttel fogta meg a kezüket, és anyai gondoskodással kérdezgette, nem fáznak-e nagyon, biztonságban van-e a családjuk. Olga pedig ment utána, és a barátainak tekintett katonák mögötti sötétséget figyelte a palota kapuján túl. Ki az, aki ott várja az erdőben, szuronyokkal és puskákkal, hogy a családjára lőhessen? És vajon ezek az őrök távol tudják tartani a polgárháborút?

– Olga? – zökkentette ki a töprengésből Tatyjana kedvesen grimaszolva. A gyerekszoba másik végében Mama mondott valamit Alekszejnek fojtott hangon.

– Papa hamarosan jön – mondta Olga. – Haza fog jönni… hogy meglátogasson minket. Nemsokára.

2

1913. február

Carszkoje Szelo

Anasztaszija a terrárium előtt guggolt, és egy botot dugott a földbe, mely majdnem az üveg tetejéig ért.

– Ha rá tudnám venni őket, hogy beleszeressenek egymásba – motyogta magában, és hátrasimította arcába hulló tincseit.

Marija leguggolt mellé, és figyelte ügyködését, miközben a selyemövét igazgatta.

– A kukacok tudnak szerelmesek lenni?

Olga a tükör előtt állt, és csöndben mosolygott azon, hogy a még csak tizennégy éves Marija komolyan gondol egy ilyen kérdést.

– Persze hogy tudnak – felelte Anasztaszija, miközben nyakába hulló hajfürtjeit összefogta egy szalaggal. – Ha nem tudnának szerelmesek lenni, hogyan szaporodnának?

A szoba másik végében Tatyjana is megkötötte magán az övet. A négy nővér, mint mindig, most is egyformán öltözött, magas derekú tearuha volt rajtuk bíbor színű övvel. De míg Olga és Tatyjana ruhája egy igen szolid dekoltázst is látni engedett, Marija és Anasztaszija ruhájának magas volt a nyakrésze. Tatyjana befejezte az öltözködést, és Marijához fordult, hogy segítsen.

– A kukacok nem szerelmesek – mondta Olga türelmesen. Ajkán alig látható mosollyal Tatyjanára pillantott. – A kukacok dinasztikus házasságokat kötnek politikai számítások szerint.

Marija tágra nyílt szemmel bámulta a terráriumot, de Olga a karórájára pillantott.

– És ha már a számításról van szó, indulnunk is kell. Svibzik, a legfelső gombot is! A legfelső gombot is – ismételte, míg Anasztaszija mérgesen be nem gombolta a gallérját.

A folyosón még mindig Anasztaszija kukacain vitatkoztak. Anasztaszija, akinek eltökélt szándéka volt, hogy egy kukacbirodalmat hoz létre, azt állította, hogy van egy olyan intelligens kukacfaj, amelyik akár az ajtót is ki tudja nyitni… Olga Marijába karolva ment, és mosolygott. Nem véletlen, hogy annak idején kicsattanó energiái és vad ötletei miatt Anasztaszija a Svibzik, vagyis Kobold becenevet kapta.

– Áruljuk el neki, hogy egy kukac soha nem fogja kinyitni az ajtót, akármeddig nemesítik? – kérdezte Marija halkan.

– Dehogy – felelte Olga. – Az, hogy eddig még nem sikerült, nem jelenti azt, hogy nem történhet meg. Lehet, hogy Svibzikre tudományos pálya vár.

Amikor Mama budoárjához értek, lelassították a lépteiket. Az ajtó nyitva állt, de a szobában sötét volt. Olga hallotta az ima ritmusos mormolását, lecsendesítette és bevezette húgait a szobába. Szeme fokozatosan hozzászokott a félhomályhoz.

Nappali világnál ez a fényes és szellős modern budoár egészen más volt, mint a palota többi helyisége: a zsúfolt hálószobák vagy hivatalos stílusú szalonok. Olga számára menedéket jelentett, ahol a húgaival és a szüleivel az estéket tölthette, ahol megosztották egymással a nap végén apró győzelmeiket és vereségeiket, és ahol jót nevettek azokon a bajokon, amelyek olyan komolynak tűntek. A szoba legmarkánsabb bútora egy selyemdamaszttal borított óriási kerevet volt, melynek visszafogott lila színe miatt a szobát hivatalosan Mályva Szobának nevezték.

Aznap este az elektromos csillárok le voltak kapcsolva, helyettük gyertyák és kis lángra tekert petróleumlámpák világították meg a szobát, melyek fényénél békésen ragyogtak az opálos falak. Amikor Olga szeme hozzászokott a sötéthez, először Grigorij atyát látta meg maga előtt, aki az asztalnál ült, a kandalló közelében, és csukott szemmel hajlongva imádkozott.

Olga levegőt sem mert venni, míg óvatosan áthaladt a szobán, kerülgetve a rendetlenül összetolt bútorokat: az asztalt, amin a félbehagyott kirakósuk volt, a könyvszekrényt, amely a Sherlock Holmes-regények népszerű kiadásaival volt telezsúfolva. Míg Mama és Papa felé haladt, Grigorij atya lehajtotta a fejét, és három ujját felemelve keresztet vetett rá.

– Lányok – szólalt meg Grigorij atya, és külön-külön rájuk nézett azzal a magnetikus nézésével, melytől Olga gyomra görcsbe rándult. – Gyertek, üljetek le a körünkbe!

Olga leült, Anna Virubova, Mama társalkodónője pedig felajánlotta a székét Tatyjanának. Anna inkább csodálatot váltott ki Olgából, mint engedelmességet: túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy Mama udvarhölgye legyen, viszont túlságosan idős ahhoz, hogy Olgához vagy a húgaihoz lehessen hasonlítani. Anna, aki igyekezett utánozni Mama vérszegény mesterkéltségét, egyszerű jelleme és idomtalan teste miatt olyan volt, mint valami anomália: a Mamát mindenhová elkísérő árnyék, aki úgy csüngött Grigorij atya szavain, mintha aranyból lettek volna.

– Az elmúlt három évszázadról beszélgettünk – mondta Mama üdvözlésképpen. Ő és Papa egymás mellett ültek, és törzsükkel úgy fordultak egymás felé, mint két szál napraforgó. – Grigorij atya csatlakozik hozzánk Szentpéterváron a hálaadási szertartásra.

– Háromszáz év Romanov-uralom – mondta Grigorij atya lassan bólogatva. – Nemes alkalom az ünneplésre. Háromszáz év hatalom, háromszáz év béke. – E szavaknál letérdelt, és az asztalra tette a könyökét, válla előregörbült, keze pedig a nyakában lógó fakereszttel játszott. – Itt a lehetőség, Atyuskánk, hogy imádságban egyesülj minden gyermekeddel, a leghatalmasabb hercegtől kezdve az utolsó koldusig. Mert, Atyuskánk, ahogy mindannyian Isten gyermekei vagyunk, úgy minden orosz, gazdag és szegény, hatalmas és kicsiny, a cár gyermeke. De az ilyen ünnepségek előhívják a közöttünk rejtőző ördögöket és angyalokat is. Honnan tudod majd, hogy melyik melyik?

Itt szünetet tartott, és végigsimított borzas szakállán, Olga pedig a szüleire pillantott. Ha bárki más ilyen udvariatlanul viselkedik, az megrovásban részesült volna, de a durva arcú, paraszti származású Grigorij atyától, aki sok éve szolgálta Mamát és Papát, nem várták el, hogy olyan illemtudó legyen, mint mások. Olgának valahogy mindig egy csapzott varjú jutott róla eszébe: tollait megtépázta a vihar, de teljesen elfoglalja valami más miatti aggodalom, és ezért nem tudja rendbe szedni magát.

És valóban, Grigorij atyának jócskán volt gondja, hiszen ő volt az egyetlen, aki meg tudta fékezni az Alekszejt gyötrő vörös véráradatot. A világ négy égtája felől összehívott nagynevű orvosok mind büszkén vonultak végig a Sándor-palota termein, mondván, hogy majd ők meggyógyítják Alekszejt, akit ijesztő módon egyre gyakrabban sújtottak a hemofília rohamai – de Grigorij atya volt az, akinek imái visszahozták Alekszejt a sír széléről, Grigorij atya volt az, aki ott virrasztott Alekszej mellett, amikor a doktorok már tehetetlenül tárták szét a karjukat. Senki sem tudta megmagyarázni, hogyan érhetett el sikert Grigorij atya ott, ahol az orvostudomány kudarcot vallott, de Olga és a családja számára egyértelmű volt a válasz. A hit – a tiszta, megingathatatlan hit – volt az, ami lehetővé tette Grigorij Raszputyin atyának, hogy gyakorlatilag csodát műveljen.

– Elárulom neked, hogy azok az igaz lelkű oroszok, akik nem tudnak egyebet felajánlani, csak az odaadásukat – folytatta Grigorij atya, és szája mosolyra görbült. – A gazdagság hívságai között is emlékezz rá, hogy az utolsók közt az utolsót ugyanúgy szolgálod, mint az elsők közt az elsőt. Akár a földet szántja, akár hadseregnek parancsol valaki, csak az juthat be a mennyek országába, akinek valóban tiszta a szíve. Az Úr szemében mind egyformák vagyunk.

Körbetekintett, és szemügyre vette a Mályva Szoba díszeit: az ikonokat, csecsebecséket, portrékat. Egy Olgáról és a testvéreiről készült fotográfián állapodott meg a tekintete, kezébe vette, és ujjával megsimította az aranyozott keretet.

– Micsoda szép portékák vannak itt nálad, Anyácskánk. De amikor kilépsz a nép körébe, emlékezz rá, hogy az igazi gazdagságod nem mérhető aranyban.

Megszorította a képet, és hüvelykujja hosszú körmével lekapart egy apró darabkát a sarok aranyozásából. Az aranyozás alatt kilátszott a fakeret.

– A gyermekeidben van a gazdagságod, akik drágábbak a rubintnál, tisztábbak az aranynál. A gyermekeidben, akiknek a lelkét még nem rontotta meg a kapzsiság vagy a bűn. Holnap, amikor majd szentek és ördögök vesznek körül, emlékezz gyermekeid ártatlanságára, és bízz Isten szavában.

– Érdekes, amit Grigorij atya mondott a lelkünkről, nem?

Olga, aki már az ágyban feküdt, felvonta a szemöldökét. Mellette Tatyjana feküdt az ablakon behulló holdfényben, és sötét hajfonata végét birizgálva bámulta a plafont.

Olga húgai közül Tatyjana volt a legszebb, hegyes arccsontja és álmodozó modora miatt olyan volt, mint egy elvarázsolt középkori hercegnő.

– Ártatlanok – folytatta. – Mintha idővel egyre kevesebbet érne a lelkünk. Gondolj bele!

Olga a hasára fordult, megpróbálta felrázni a vékony párnát, amelyet tulajdonképpen arra találtak ki, hogy kényelmetlen legyen. Olga és testvérei katonai ágyon aludtak, mint az apjuk is, amikor gyerek volt. Ez a hagyomány még Nagy Katalin uralkodása idején alakult ki, és a viktoriánus lelkületű Mamában őszinte követőre talált.

– Nem tudom, hogy van ez – mondta Olga a párnát gyúrva. – Nem az van, hogy minden bűn értéktelenebbé teszi az embert?

– Szerintem az a bűn jellegétől függ – felelte Tatyjana, és huncutul elmosolyodott, majd Grigorij atya mély, reszelős hangját utánozva folytatta: – Miért, talán vétkeztél, gyermekem?

– Nem vicces! – csattant fel Olga.

Tatyjana felült.

– Áhá! – kiáltotta. – Fiú van a dologban, ugye? Jaj, mondd, hogy egy fiú…

Olga felkapcsolta az olvasólámpát, tudta, hogy húga úgysem hagyná aludni.

– Jól van, de egy árva léleknek sem mondhatod el. Megígéred?

Tatyjana alig titkolt izgalommal bólogatott.

– Egy katona – mondta Olga. – Emlékszel Olga néninél a tea partyra?

Néhány hete a nagynéni meghívta őt és Tatyjanát szentpétervári házába, több tucat más vendéggel együtt. Voltak ott barátok, rokonok és néhány előkelő származású katonatiszt.

– Az a magas, bajszos…

Tatyjana az orrát felhúzva igyekezett visszaemlékezni.

– Voronov?

Olga lassan, féltve ejtette ki a nevet:

– Pavel Voronov. ‒ Becsukta a szemét, és elképzelte a férfi fekete haját, álmodozó arckifejezését és bágyadt mosolyát. – Főhadnagy Papa jachtján.

– Voronov… Most már emlékszem. Jóképű, ugye?

– Szörnyen.

Olga hallotta, hogy Tatyjana elégedetten sóhajt.

– Olgának gavallérja van… Mikor találkozol vele újra?

– Nem tudom – felelte Olga.

Bár folyton körülvették őket katonák, ritkán adódott alkalom a meghitt beszélgetésre velük. Pavellel esetleg a felvonulási téren találkozhat, vagy amikor a tiszt szolgálatot teljesít, de csüggesztő volt erre gondolni is. A kötelesség és az illem korlátai között sokatmondó pillantásaik hamar elhervadnának, egyik napról a másikra el is felejtődnének, egy idő után nem vágynának a viszontlátásra. Olga megint hasra fordult, és utálattal gondolt arra, hogy elveszíthet valamit, aminek elkezdődni sem volt esélye.

– Nem hiszem, hogy Olga néni újabb partit rendez… és ugye, ha rendez is, semmi sem garantálja, hogy ő is eljön.

Olga hallotta, hogy húga az ágyneművel zizeg, majd a lámpa kapcsolója halkan kattan. Tatyjana szavai a sötétben prózaian hatottak:

– Hát akkor majd meglátjuk, mit tehetünk, nem igaz?