Az e-könyv szerzői jogvédelem alatt áll.

Másolása, terjesztése szigorúan tilos, jogosulatlan felhasználása büntetőjogi

és polgári jogi következményeket von maga után.

ISBN 978-615-00-8826-6

Renáta W. Müller

A lázadó

A lázadó sorozat 1.

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

12. Fejezet

_Toc111999831

1. Fejezet

Amina

– Soha, érted, soha! Inkább aggszűz maradok, vagy meghalok, de nem megyek hozzá – ordítom torkom szakadtából, és bevágom magam mögött az ajtót. Halott ember vagyok – fut át az agyamon a vérfagyasztó gondolat. Apám is ordít az ajtó másik oldalán, lakrészéből csapkodás, bútorok repkedésének zaja hallatszik ki. Még soha nem borult ki ennyire miattam, én pedig az életben nem voltam még ennyire tiszteletlen vele, de nem volt más választásom. Tekintetemet magam elé szegezem, és dúvad módra csörtetek a saját lakosztályom felé. Az alkalmazottak megszeppenve rebbennek szét az utamból, nincsenek hozzászokva, hogy így lássanak, és ahhoz sem, hogy apám és az egyik gyereke hangos üvöltözésétől zengjen az al-Hosani ház. Hát, majd hozzászoknak, mert hogy én nem maradok csendben és nem nyelem le ezt a mostani helyzetet, az holt biztos. A legvégsőkig kész vagyok elmenni; éhségsztrájkolok, kopaszra borotválom a fejem, elbujdosok, de nem megyek férjhez! Főleg nem Saud bin Zayed al-Hosanihoz, aki több mint kétszer annyi idős, mint én.

Dühös lépteim élesen koppannak a márvány padlón, visszhangot vernek a mézszínű, aranyberakásos falakon. Ahogy elhaladok egy tükör előtt, megpillantom magam. A körülöttem csillogó arany tükrözi a szürke szemeimben vegyülő mézes árnyalatot. Fájón hasít belém az emlék, hogy apám, csakúgy, mint az egész család, mindig is dicsérte a szemem színét. A mi köreinkben kivételesnek számít a világos szemszín, engem pedig megáldott a sors ezzel az egyediséggel. Gyerekkoromban utáltam, hogy másként nézek ki, mint a többiek körülöttem, de apám dicsérő szavai mindig megnyugtattak. Valahányszor ábrándos szemmel végigsimított világos mézszínű hajamon, és a szemembe révedve az ékkövének nevezett, szárnyalni tudtam volna. Gyönyörű hercegnőnek éreztem magam, és nem csupán azért, mert Tariq bin Khalid bin Faisal al-Hosani, a Ras al-Khaimah emírség hercegének a lánya vagyok, hanem a szívemben is az voltam. Apám drágaköve, az ő különleges hercegnője.

Pont ezért nem vagyok képes felfogni, hogy képes mégis arra, hogy rátaposson erre az égkőre, és odadobja az ő hercegnőjét egy öregedő sejknek, amikor pontosan tudja, hogy még a gondolattól is irtózom.

Szinte feltépem a lakrészem ajtaját, és úgy csapom be magam után, hogy beleremeg az emelet. Reszkető kezekkel szaggatnám le magamról az abayát, amit magamra vettem, amikor apám magához hívatott. Kapkodok, de minél inkább meg akarok szabadulni tőle, annál jobban rám tekeredik, mint valami inda. Fojtogat, gúzsba köt, nekem meg már folynak a könnyeim tehetetlenségemben. Még ennek is jelkép értéke van a szememben. Kiszolgáltatottnak, alárendeltnek érzem magam, akinek a sorsa a férfirokonok jóindulatától függ. Már zokogok, mire sikerül leszaggatni magamról a talpig érő fekete szövetet. Életemben először tekintek úgy apámra, mint az ellenségemre, és sajog emiatt a szívem. Nem érzek büszkeséget, vagy felszabadultságot, amiért szembeszálltam vele, nem tölt el megelégedéssel a lázadásom. Mindig engedelmes gyermeke voltam, de őszintén szólva ez eddig nem esett nehezemre. Tudom, hogy apám szeret, és azzal is tisztában vagyok, hogy az emírség többi hercegéhez képest Tariq al-Hosani meglehetősen modern nézeteket vall. Talán pont ez tette eddig annyira könnyűvé az életet vele. Hiszen nem sok hercegnő van az emírségben, aki tinédzser korában Angliában végezhette a tanulmányait, aki autót vezetni és lovagolni tanulhatott. Apám sohasem fogott engem és a húgomat olyan rövid pórázon, mint ahogy az unokatestvéreim apjai teszik a lányaikkal. Talán túlságosan is hozzá szoktam a szabadsághoz, ezért ért annyira váratlanul a közlése: odaígért unokatestvérének, az olajmilliárdos, Saud al-Hosani sejknek. Odaígért. Engem. Allah az égben, segíts! Rávetem magam az ágyamra, szorosan magamhoz szorítom a párnát, és sírva várom, hogy megnyíljon alattam ennek az aranypalotának a márványpadlója, és magába zárjon az anyaföld.

Szemeim puffadtak a sírástól, és pontosan tudom, hogy anyám haragudni fog, amiért elcsúfítom magam. „A szépség, a kellem, a nő legfőbb ékessége” – szajkózza gyakran –, „olyan érték, ami hatalmat ad a nő kezébe a férfiak felett”. Háborúk törtek ki, uralkodók változtatták meg ítéleteiket egy gyönyörű szempár hatására, úgyhogy bánj okosan azzal, ami adatott neked, lányom!” – mondogatja. Biztos nem lesz elragadtatva tőle, ha így lát.

Amikor kopognak az ajtómon, hirtelen összerezzenek. Csak ne anya legyen! Vagy ami még ennél is rosszabb, apám jött utánam, hogy kirója a büntetésemet, szobafogságba zárjon egészen az esküvőm napjáig. Szívem a torkomban dobog, ahogy kikiáltok: – Tessék!

Megkönnyebbülve látom, hogy a húgom, Rafa dugja be hijábba burkolt fejét az ajtórésen. Magamban forgatom a szemem, amint meglátom. Szeretem a húgomat, de néha ordítani tudnék tőle. Egyetlen 18 éves lányt sem ismerek, aki még a saját otthonában, a családja előtt is képes lefátyolozni magát, annak ellenére, hogy ezt senki nem kéri tőle. Valamennyiünk közül Rafa a legkonzervatívabb, és van egy olyan érzésem, hogy apánkat akarja lenyűgözni a szerénységével. Még egy tulajdonság, ami belőlem abszolút hiányzik. Rafa és én olyanok vagyunk, mint tűz és víz. Talán ez az oka annak, hogy nem igazán állunk közel egymáshoz. Szeretem őt, de nem a bizalmasom. Sosem osztanám meg vele a titkaimat, neki meg szerintem nincs is mit megosztania.

Intek neki, hogy lépjen be.

– Apa üvöltözésétől zeng a ház. Mit csináltál már megint? – kérdi olyan hangsúllyal, mintha nem is ő lenne a fiatalabb kettőnk közül.

”Már megint.” Utálom, amikor előre feltételezi, hogy én csináltam valamit. Persze igaza van, mert ha apám felemeli a hangját, az vagy miattam, vagy a fiatalabb bátyám, Hamid miatt van, sosem őmiatta vagy az idősebb bátyánk miatt. De akkor is! Mit játssza itt a szentet? Szándékosan figyelmen kívül hagyom a kérdését, és kérdéssel felelek:

– Mit csinál? Beszéltél vele?

– Hogy én? Dehogy – feleli elképedten. Persze mit is képzeltem? Rafa inkább meghúzza magát, míg elül a vihar. Esze ágában sincs apánk szeme elé kerülni, ha ennyire mérges, még a végén rajta csattanna az ostor. – Még anyával sem állt szóba. Hallottam, hogy hívatta Ibrahimot, és elviharzott. Szerintem ma már nem is látjuk.

Igaza van, apámat még sosem láttam ennyire kifordulva önmagából. Amikor dühös, akkor általában a második feleségéhez, Ayishahoz megy, ilyenkor két napig a távollétével büntet minket. Nem irigylem szegény párát, hogy mindig akkor kell fogadnia apámat, ha az ingerült. Persze az is lehet, hogy az idősebb bátyámhoz, Kareemhoz megy, hogy kiengedje kicsit a gőzt. Bármiben lefogadom, hogy Kareem be van avatva az esküvő dologba, sőt, anyámnak is tudnia kell róla. Az asszonyok közreműködése nélkül nem szoktak nyélbe ütni ilyesmit. Ma van a napja a heti egyszeri, rituális fürdőjének a hammamban, és ezt ki nem hagyná semmi pénzért. Általában Rafa és én is elkísérjük, de apám ma ragaszkodott hozzá, hogy itthon maradjak, mert beszélni akart velem. Amikor ezt kérte, még nem sejtettem, hogy a jövőmről lesz szó, pláne nem, hogy az ügy gyakorlatilag el is van döntve, és velem csak úgy utólag közli a határozatát. Ki kell faggatnom anyámat!

– Szóval akkor anya már visszaért a fürdőből?

– Szerintem egyenesen ide tart hozzád. Biztos tudni akarja, mi volt ez a csetepaté apával.

Gyanítom, hogy nem csak anyánk, de Rafa is szeretné tudni, hogy miért veszekedtünk, és nem is csalódom. Odaül mellém az ágyra, és rám emeli nagy, sötétbarna szemeit. Megtörlöm az arcom a blúzom ujjába, lesimítom a hajam, és felülök.

– Azt hiszem, kezdem sejteni, miért akarta anya az utóbbi időben, hogy olyan gyakran elkísérjem a hammamba. Férjhez akarnak adni, és holt biztos, hogy anya a sejk anyja előtt akart villogni velem. Csak tudnám, melyik lehetett az a sok öregasszony közül – rágcsálom a körmömet elmélázva. Elvileg ismernem kéne az arcát, hiszen kiszemelt anyósom egyben Ras-al-Khaimah emírjének az anyja is, de a fürdőben mindenki olyan egyformának látszik.

– Férjhez akarnak adni egy sejkhez? Egek! – csapja össze a tenyerét.

A szavai hangsúlyára felkapom a fejem. Nyoma sincs benne megbotránkozásnak, sokkal inkább lelkesedést hallok ki belőle.

– Látom nem tudtál róla – jegyzem meg összevont szemöldökkel.

– Fogalmam sem volt. Nekem itt senki nem mond semmit – vonja meg a vállát rosszallón.

Ez mondjuk igaz. Hiába 18 éves, Rafát mindenki úgy kezeli, mintha még gyerek lenne, és erre biztosan rátesz a meghunyászkodó természete is.

– Hogy hívják a sejket? – kérdi izgatottan.

– Saud al-Hosani – köpöm ki a nevet undorral.

– Az olajmilliárdos? Az emír öccse? Azta! – csapja össze megint a kezeit. – Láttam a tévében, egy csomó agara van. A múltkor mutatták, hogy versenyezteti őket…

Felugrok az ágyról, és csípőre tett kézzel megállok előtte. Vészesen közel állok hozzá, hogy lekeverjek neki egyet. Most komolyan agarakról, meg versenyekről kezd nekem dumálni, mintha nem az életemről és a jövőmről lenne szó?

– Na, most állítsd le magad, jó! – ripakodok rá mérgesen. – A sejk öreg, mint az országút, és…

Belém fagy a szó, mert ebben a pillanatban anyánk lép be az ajtón, és egyenesen felénk tart. Hangja határozottan cseng, megadva számomra a végső bizonyosságot, hogy ő is be van avatva a szervezkedésbe.

– A sejk 43 éves.

Megkövülten meredek rá. Ezzel vajon azt akarja sugallni, hogy nem is öreg? Talán tényleg nem az, ha pusztán az évei számát nézem, viszont korosodó aggastyánnak tűnik, ha belegondolok, hogy én meg 20 vagyok. Segítséget remélve nézek a húgomra, de ő csak szemérmesen lesüti a szemét.

– Ezt nem gondolhatjátok komolyan! Az apám lehetne – tör ki belőlem kétségbeesetten.

– Badarság! – legyint hevesen. – Hallott a szépségedről, és téged szeretne feleségül. Ez nagy megtiszteltetés – válaszolja anyám, gyengéden végigsimítva az arcomon.

– Megtiszteltetés? Kinek? – nyögöm fájdalmasan.

Megrovó pillantást vet rám, és tökéletesen rúzsozott száját csücsörítve, rendezgetni kezdi szétzilált hajamat. Anyám, Nasirah, 44 éves, de még most is nagyon attraktív nő, sokat ad a külsejére. Az arca tipikus arab vonásokat hordoz; vastag szemöldök, barna mandulaszemek, egyenes orr, dús ajkak, nem is csoda, hogy apa annak idején szerelmes lett belé. Arculcsapás lehetett neki, amikor apám Rafa születése után egy második feleséget is magához vett. És ez vár rám is, ha nem találok ki valamit sürgősen. Muszáj szövetségeseket szereznem, de a saját családom körében maximum a fiatalabbik bátyámra, Hamidra számíthatok.

– Saud sejk nagyon befolyásos ember, és nem utolsósorban az emír legfiatalabb öccse. Megtiszteltetés, hogy téged választott.

– Nem leszek senkinek az ikszedik felesége! – sikítom dühömben. Ha ezek azt hiszik, hogy néma engedelmességgel fogom tűrni, hogy odavessenek az emír öccsének, és azt várják, hogy még lelkendezzem is hozzá, nagyon tévednek.

– Higgadj le, lányom! A hisztériázással csak ártasz a saját szépségednek.

Erre aztán tényleg sikítani tudnék. Anyám megfogja a két vállamat, és alaposan megráz, hogy a hajam megint az arcomba hullik. Tisztelem anyámat, és csodálom a lelki nyugalmát, amivel apám dolgait elviseli, én nem lennék képes lenyelni olyan dolgokat a férjemtől, amik felett ő szemet huny. Ezért is vagyok biztos benne, hogy ez az egész terv a sejkkel és velem, egy halva született ötlet. Belőlem hiányzik az a fajta alázat, ami például megvan Rafában. Attól tartok, hogy a tiszteletreméltó Saud sejk egy hét után megfojtana a viselkedésem miatt. Hogy lehet, hogy ezt ők nem látják? Vagy talán nagyon is látják, és éppen azért akarnak minél gyorsabban férjhez kényszeríteni, hogy betörjenek?

Anyám megfogja a kezem, és maga után húz. Egyenes derékkal leül a kedvenc olvasófotelembe, én meg a lába elé kucorodom. Sóhajtva az ölébe vonja a kezemet, és int a húgomnak is, hogy csatlakozzon hozzánk. Rafa felpattan az ágyamról, hozzánk topog, és ő is letérdel anya lábához. Nézem az arcát kutatón, és most valahogy nagyon komolynak tűnik, azt mondanám, szinte már szomorkás a tekintete, és ez őszintén meglep. Ő mindig olyan, mint egy megingathatatlan bástya, biztos szikla a viharban, de most zaklatottnak tűnik. Mintha valami nyomná a szívét. Halvány remény ébred bennem, hogy talán ő sem ért egyet a házassággal, és ha jól taktikázom, akkor sikerül a saját oldalamra állíthatom. Megszorítja a kezemet, és rám mosolyog, de a mosolya erőltetett, nem őszinte.

– Nem leszel az ikszedik felesége, Amina. Saud sejknek nemrégiben meghalt az asszonya. Özvegy és ezért szeretne újra nősülni.

Tágra meredt szemmel bámulok rá. Ez most jó hír akar lenni? Örülnöm kéne neki, hogy özvegy? Miért halt meg a felesége? Hány éves volt? Ő volt az egyetlen feleség? Szerették egymást? Vannak gyerekei? Ezernyi kérdés fogalmazódik meg bennem, de kinyögni csak ezt vagyok képes:

– Meghalt a felesége?

– Fél évvel ezelőtt – bólint anyám.

– Hogy halt meg?

Irritáltan megvonja a vállát, és fejét az ablak felé kapja.

– Fogalmam sincs. Mit számít ez?

Hogy mit számít? Minden kicsiny részlet fontos.

– Nekem számít, a mindenségit! – kiáltom, kirántom a kezem az övéből, és felugrok.

Zaklatottan rovom a métereket a szobámban, és a szemem sarkából látom a nyers döbbenetet az arcukon. Tudom, hogy kiábrándító a viselkedésem, de képtelen vagyok kontrollálni a reakciómat. Gyűlölök csalódást okozni, de arra sem vagyok képes, hogy némán tűrjem, amíg elrendezik az életemet a fejem fölött, meg sem kérdezve, hogy én mit szólok hozzá. Kicsi korom óta ilyen vagyok, és valahogy volt egy olyan érzésem, hogy apám épp ezt a szenvedélyességet szereti bennem.

– Vigyázz a szádra, Amina!

– De miért pont ő? És miért most? Nem is ismerem. És ő talán ismer engem?

– Látott rólad fotókat, és nagyon tetszettél neki.

– Én meg láttam őt a tévében – hazudom –, és nagyon nem tetszett.

– Amina! – kiált fel anyám hangosan, hangja egyre hisztérikusabb. – A sejk jó ember. Apád unokatestvére, és a barátja.

– Persze hogy barátok, hiszem majdnem egyidősek – kiáltom felé dühösen, és tudom, hogy ezzel átléptem a határt.

Rafa olyan picire húzza össze magát a padlón, mint amilyenre nekem kéne, de én tovább harcolok, mint egy tigris. Eszembe sincs megadni magam. Anyám tajtékzik, maga is feláll, és elindul felém.

– Szemtelen gyermek. Fogd be a szád!

Nem akarom gyengének mutatni magam, mégis elkezdenek folyni a könnyeim. Dacosan törlöm le őket a blúzom ujjával.

– Itt van Rafa, miért nem adjátok őt a sejkhez? Ő biztosan szívesen lenne egy 43 éves, özvegy férfi felesége.

A szavaim pimaszak és végtelenül provokálók, de a testvérem még csak nem is ellenkezik. Anyámmal rászegezzük a tekintetünket, de ő csak szendén pislog maga elé a hosszú pillái alól. Most esik csak le, hogy neki valószínűleg nem is lenne ellenére a házasság. Tele van a szobája esküvői magazinokkal, múltkor is úgy rejtette az matraca alá az egyiket, amikor véletlenül megleptem. Már egészen fiatal kora óta az unokatestvéreinket dajkálta, amíg picik voltak. Rafa a született feleség, a tökéletes édesanya mintapéldánya. Míg én kikönyörögtem apámnál, hogy Angliában járhassak iskolába, neki eszébe sem volt elhagyni az országot. Inkább tanult magántanároktól a palota falain belül. Én tanulni szeretnék, diplomát szerezni, utazni, ő viszont már kisbabákat pelenkázna, és az esküvőjéről ábrándozik. Istenem, mennyivel egyszerűbb lenne, ha én is olyan lennék, mint ő! Engedelmes, jó gyermek, aki nem akarja tudni a miérteket, és nem kergeti az őrületbe a szüleit a makacskodásával.

– Mindig is tudtam, hogy ennek nem lesz jó vége. Apád túl engedékeny volt veled a kezdetektől fogva. Sokkal szigorúbban kellett volna fogni egy ilyen lányt. Átkozott európai vér – szipogja anya vészesen magas hangon, én meg csak kapkodom a fejem, össze vagyok zavarodva. – Nesze neked európai iskola, angol internátus. Szemtelen vagy és önfejű. Szégyent hozol a családunkra – kiabálja bele az arcomba, nekem meg eláll a lélegzetem.

Éles fájdalom hasít belém a szavaira; „szégyent hozok a családra”, és mit ért azalatt, hogy ’egy ilyen lány”. Milyen lány vagyok én, akit szégyellni kell? Soha nem beszélt még ilyen durván velem, és ez nagyon fáj.

– Nem akarok hozzámenni valakihez, akit nem is ismerek, hát mi olyan furcsa ezen? Már nem élünk a középkorban. Ha valaha férjhez megyek, akkor azt kölcsönös szerelemből akarom megtenni, és nem azért, mert egy idősödő olajmilliárdos látta a fényképemet, és megtetszettem neki. Annyira nehéz ezt megérteni?

Döbbenten mered rám, levegő után kapkod. Erős a gyanúm, hogy annak idején őt sem kérdezték meg a szülei, hogy vágyik-e Tariq bin Khalid bin Faisal al-Hosani felesége lenni. Egyszerűen csak közölték vele a jó hírt, és elvárták, hogy lesütött szemekkel bólogasson.

– Nemsokára 21 éves leszel – ordítja olyan vádlón, mintha az, hogy ennyi idősen még mindig hajadon vagyok, már önmagában büntetendő cselekménynek számítana.

– És? – tárom szét a karom, az arcomon tovább peregnek a könnycseppek.

Rafára nézek, és látom, hogy ő is sír.

– Mások a te korodban már rég…

– … már rég anyák. Tudom – fejezem be helyette a mondatot. Biztos vagyok benne, hogy ezt akarta mondani, mert ennyi idős korában már ő is az volt. Anya 18 is alig múlt el, amikor a bátyám, Kareem megszületett. Az ő szemében én már legalább két év késésben vagyok. – De miért kéne mindenkinek ugyanazt az utat járnia? Én nem akarok még férjhez menni, sem Saud sejkhez, sem máshoz. És gyereket sem akarok szülni – sikoltom, de egy hatalmas pofon belém fojtja a szót.

Tenyeremet sajgó arcomra szorítom, miközben lihegve meredünk egymásra. Még soha nem emelt rám kezet. A szeme tűzben ég, az arca vörös, ahogy égnek emelt kezekkel, hátat fordít nekem. A hangja hisztérikus ordításba megy át.

– Hálásnak kéne lenned, hogy a sejk egyáltalán érdeklődik utánad, és hajlandó feleségül venni a származásod ellenére.

Hirtelen elhallgat, a szavait néma csönd követi. Én is megdermedek, és zavarodottan emésztgetem magamban az utolsó mondatát. Rafa, mint egy riadt kisnyúl, óvatosan pislog ide-oda anyám és közöttem. A csend kezd aggasztóvá válni, de anya nem fordul felém. Úgy áll ott, az ablak felé fordulva, mint egy sóbálvány. Várom, hogy folytassa, hogy tovább kiabáljon és szidjon, de nem jön semmi, így én szólalok meg.

– Mi kifogása lehetne a sejknek a származásom ellen? Hiszen te magad mondtad, hogy ő és apa unokatestvérek.

Valami furcsa, remegésszerű aggodalom indul el a gyomrom tájékáról, és egyre feljebb kúszik a mellkasomban, mint egy hatalmas anakonda. Lassan már a nyakamat fojtogatja, és úgy érzem, ha nem kapok hamar magyarázatot az előbbiekre, azon nyomban szétrobbanok. Ő meg csak hallgat, sőt, a tenyerét még a szája elé is szorítja. Egyből agyalni kezdek rajta, hogy ugyan mi adhatna okot arra, hogy Saud sejk elégedetlenkedjen a származásommal. Apám a királyi család tagja, az emír az unokabátyja, szóval ezzel nem lehet gond.

– Anya – szalad ki a számon elképedten, mert csak egyetlen lehetséges magyarázatot látok. Odalépek közvetlen a háta mögé, és szinte esdeklőn kérdem – Apa nem az én apám? Nem vagyok az édeslánya?

Megfordul, és úgy néz rám, mintha a legocsmányabb istenkáromlás hagyta volna el a számat. És ekkor csattan a második pofon. Húsz éven keresztül egy sem, most meg pár perc leforgása alatt kettő. Döbbenten az arcomhoz kapok, és ekkor már látom, hogy anyám is bánja, amit tett. „A nő legnagyobb fegyvere az arca szépsége, és a szeme igézete” – mondja mindig, az én két fegyverem pedig igencsak megviselt állapotban van jelenleg. A szemeim bedagadtak a sírástól, az arcomon pedig ott ég az ujja lenyomata. Könnybe lábad a szeme, és úgy remeg a szája széle, mintha nem is a Perzsa-öbölben, hanem Szibériában lennénk.

– Gondolod, hogy még életben lennék, ha így lenne? Ha nem apád lánya lennél? – kérdi keserűen.

Ahhoz, hogy más legyen az apám, anyának meg kellett volna csalnia a férjét, méghozzá akkor, amikor már két fia is született tőle. Abszolút ki van zárva. Viszont akkor csak egy lehetőség maradt. Hátat fordítok neki, megkapaszkodom az ablakpárkányban. A márvány jéghideg izzadó tenyerem alatt, legszívesebben a homlokomat is hozzá szorítanám.

– De akkor… ez azt jelenti… – nyögöm.

Ez csakis azt jelentheti, hogy anyám nem az igazi anyám. Nyelnem kell, de hatalmas gombóc szorítja a torkomat. Hányingerem van és szédülök. Mi folyik itt? Ma reggel még volt egy boldog életem, kiváltságos hercegnője voltam a világ legszebb emírségének, aztán a nyakamba zúdítják, hogy feleségül kell mennem egy idősödő sejkhez, és ráadásul kiderül, hogy a családom nem is a családom. Ez csak valami rémálom lehet. Fel akarok ébredni! Mikor végre megszólal, a hangja csak egy sóhajtás:

– Felejtsd el, amit mondtam!

Nem dobhat rám csak úgy egy ilyen kijelentést, aztán úgy tesz, mintha misem történt volna. Pedig nagyon is úgy tűnik, hogy részéről lezártnak tekinti a szóváltásunkat, mert megindul a lakrészem ajtaja felé. Egyszerűen nem hiszek a szememnek. Csak nem akar így itt hagyni? Ezt nem teheti velem!

– Anya! – sikoltom, és már futok is utána. Elkapom a karját pont, amikor kilépne az ajtón, de ő kirántja magát a kezeim közül, és rám sem nézve tovább iramodik a folyosón. A nevét ismételgetem, futok mellette, rángatom az abayáját, mint valami félkegyelmű, de ő csak megy határozottan, előre szegezett tekintettel. – Könyörgöm, mondj valamit! Nem hagyhatsz itt csak így.

Ekkor már ő is sír, fekete szemfestéke elkenődve csorog le a szeme sarkában, de nem áll meg. Menekül előlem. Közben elérjük a palota nyugati szárnyát, ahol az ő lakrésze van, de én még mindig a nyomába vagyok, mint az árnyék. A folyosó kong az ürességtől, egyetlen alkalmazott sem akar a tanúja lenni a drámának. Biztosra veszem, hogy a sarkok mögül lesnek bennünket, de most ez a legutolsó, ami izgat. Mikor elérünk az ajtajához, és én még mindig nem tágítok, anyám zokogva mondja:

– Hagyj, Amina! Nem tehetem, nem beszélhetek, hát nem érted? Apád megöl, ha megtudja.

Megragadja a kilincset, én meg elengedem a ruhája szegélyét. Kezem lehanyatlik, teljesen kétségbe vagyok esve. Ha apám eddig nem látta jónak, hogy felvilágosítson a származásommal kapcsolatban – akármi is legyen a háttérben –, akkor azt határozott indokkal tette. Azzal, hogy anya véletlenül elszólta magát, magára haragította őt, ez biztos, mint a halál. Nem is tudom, melyikünk van nagyobb bajban; ő vagy én. Nem szeretnék most a helyében lenni. Kinyitja az ajtót, belép, majd amikor visszafordul, vet rám még egy fájdalmas pillantást. Nagyon össze van törve, de nem is kéri, hogy tartsam titokban apám előtt a felfedezésemet. Túl jól ismer, tudja, hogy erre nem lennék képes, és mennyire igaza van. Becsukódik az orrom előtt az ajtó, én meg ott állok az omladozó kis világom közepén.

*

Muszáj beszélnem valakivel erről az egész őrületről, de anyámra nem számíthatok, Rafa pedig alapvetően nem a bizalmasom. Tudom, hogy mit kell tennem; elmegyek Selinához, hátha ő vagy az anyja hallottak valamit az esküvőről. Nadia nénémet, Selina anyját, nem faggathatom közvetlenül, de ki tudja, talán elcseppentett valami információt a dologról a lányának. Gyorsan kell cselekednem, mielőtt valakinek eszébe jutna megtiltani, hogy elhagyjam a palotát. Apám szerintem nem jön haza egy ideig, anyám meg jelenleg túlságosan is el van foglalva a saját nyomorával ahhoz, hogy velem foglalkozzon. Kareem a saját palotájában lakik, mióta megnősült, fiatalabb bátyám, Hamid pedig még kora reggel elment itthonról, úgyhogy most vagy soha.

Felhívom Selinát, és szerencsémre néhány csengés után fel is veszi. Elmondom neki, hogy azonnal beszélnem kell vele, és abból, ahogy furán hallgat és sóhajtozik, sejtem, hogy gyanítja a hívásom okát. Azonnal felajánlja, hogy menjek át hozzájuk, hogy nyugodtabban tudjunk beszélgetni.

Hiába tudok vezetni, nem ülhetek egyedül autóba, és Hamid sincs itthon, hogy átvigyen, így apám egyik sofőrjével, Omarral vitetem át magam. Kapkodva öltözködöm, a hijabot már a lépcsőn szaladva tekerem a fejemre. Teljesen kifulladva érek le a palota bejáratához, és ahogy kilépek a szabadba, arcomba csap a hőség. Március van, de a hőmérő máris 36 fokot mutat. Ras-al-Khaimah az Emírségek legészakibb tagállama, és a legszebb is. Itt nincsenek lélegzetelállító felhőkarcolók, mint a másfél órányi autóútra fekvő Dubaiban, de nekünk vannak a legcsodálatosabb strandjaink. Tengerpart, sivatag, oázis, van itt minden, és normális esetben imádom is ezt az országot, a hazámat, de ma semmi sem normális. Ma fojtogat a sivatag felől érkező forró szél, és a homokszemcsék belemarnak a bőrömbe.

Lehunyom a szemem, veszek néhány mély lélegzetet, és próbálok lenyugodni. Az arcom elé emelem a hijábot, amikor Omar kinyitja nekem az kocsi ajtaját. Az út nem hosszú Selináékhoz, alig pár percem van, hogy összeszedjem a gondolataimat és lehiggadjak. Ha Nadia néném felfedezi, hogy sírtam, aggódni kezd és felhívja anyámat. Muszáj összekapnom magam mire odaérünk.

*

– Telefonálok, hogy mikor gyere értem – mondom a sofőrnek, miután kinyitotta nekem az ajtót.

Bólint és már száll is vissza a vezetőülésre. A széles lépcsősor felé fordulok, és látom, hogy Selina fut felém. Jó pár napja nem találkoztunk, így akkor is lenne bőven megbeszélni valónk, ha időközben nem ütött volna be a világvége. Átöleljük egymást, és borzasztó közel állok hozzá, hogy megint elbőgjem magam, de nem akarok jelenetet rendezni a személyzet előtt. Leengedem a fátylat, mire egészen közel hajol, és csodálkozva kezd bámulni.

– Mi történt az arcoddal? – bök a jobb oldalam felé.

– Majd később elmesélem – mondom, és gyorsan megint magam elé emelem a fátylat.

Óvatosnak kell lennünk, már csak az kéne, hogy a személyzet pletykálni kezdjen a vöröslő képemről. Selina ugyanezt gondolhatja, mert egyből húzni kezd befelé. Kézen fogva sietünk fel a lépcsőn, ő meg közben odaszól az egyik szobalánynak, hogy hozzon nekünk jeges limonádét és valami rágcsálnivalót.

– A néném? – kérdezem, miközben lapos pillantásokat vetek jobbra-balra, hogy feltűnik-e valahol Nadia néni.

– Anyám visszavonult. Kimerítette a fürdő – forgatja a szemét –, vagy az is lehet, hogy én merítettem ki a faggatózásommal.

– Szóval akkor tudod? – nézek rá döbbenten.

Nem válaszol, csak miután becsukta magunk mögött az ajtót és lenyomott egy hatalmas, puha párnára.

– Csak annyit, hogy férjhez mész. Anya többet nem volt hajlandó elárulni.

– Nem megyek férjhez – fonom keresztbe a karom magam előtt dacosan.

– Egek, Amina! Akkor tényleg igaz a hír. És ki az?

– Saud al-Hosani sejk – köpöm ki undorral.

Selina tátott szájjal bámul, és mellém kuporodik.

– Az az öreg sejk, akinek meghalt a felesége?

– 43 éves, és te meg honnan tudod, hogy meghalt a felesége?

– Hallottam annak idején anyámat a húgaival erről beszélgetni. Meg olyasmiket is, hogy a sejk nagy agár meg teverajongó. Állítólag neki vannak a leggyorsabb kutyái az emírségben, és rendszeresen futtatja őket.

Míg ő beszél, én nagyokat sóhajtozom. Hogy lehet, hogy mindenki hallott az állítólagos férjjelöltemről, csak én nem?

– Jaj, ne haragudj! Olyan buta vagyok, csak fecsegek itt, miközben te meg… – az ég felé emeli a szemeit, és félrehúzza a hajamat az arcomból. – Ha jól értelmezem a dolgot, nem szimpatikus neked a sejk.

– Hiszen még csak nem is ismerem! Életemben nem találkoztam vele személyesen, legalábbis nem emlékszem rá – ráncolom a homlokomat.

Végül is, ha jól belegondolok, meglehet, hogy nagy családi összejöveteleken találkoztam már vele, csak egyszerűen nem érdekelt. Nem az én korosztályom, apám egyik házas unokatestvére, akikből van vagy két tucattal. Nagy a család, vannak, akiknek még a nevét sem tudom. A velünk egykorú férfiakról persze azért jóval több fogalmam van. Nem hivatalosan bár, de Selinával alaposan utána nyomoztunk az ő jövendőbelijének is. Az ő férjjelöltje egy főnyeremény az enyémhez képest. Nem az anyagiakat értem, hiszen Saud sejk vagyona jóval meghaladja Farid al-Sharifét, de minden más értelemben. Először is: Farid 23 éves. 23 és nem 43! Másodszor: Farid elég helyes, és sokat mosolyog. Azt nem állítanám, hogy egy igazi férfiszépség, de azért össze sem lehet hasonlítani a tokásodó sejkkel. Az Államokban tanult, és egy éve, mióta visszaköltözött az Emirátusokba, a bátyjával együtt átvette az apjuktól az olajvállalatuk vezetését. Sokat utazik üzleti ügyekben, Selinának mégis volt lehetősége arra, hogy nemrégiben személyesen is beszélgessenek. Selina szerint a fiatal al-Sharif nem mutatott túl nagy érdeklődést irányában, sőt eléggé egykedvű volt, amin csodálkozom, mert Selinában nem találhatott kivetnivalót. Barátnőm kissé lehangolt volt, amikor később beszámolt nekem a találkozóról. A házasságot már akkor elrendezték, amikor Selina 14 éves lett, de hála az égnek, Faridnak ez idáig esze ágában sem volt nősülni. Az esküvő valamikor jövő évben lesz, de még nem tűzték ki az időpontot. Mindeddig meg voltam győződve róla, hogy kettőnk közül ő fog férjhez menni előbb, de apám mai bejelentése a feje tetejére állított mindent. Saud sejk annyira sürgeti az esküvőt, hogy alig 5-6 hetem maradt rá, hogy hozzászokjam a gondolathoz: férjhez megyek egy nálam kétszer idősebb férfihez. Kettőt pislogok, és az ágyában találom magam, ahelyett, hogy a fotográfusi diplomámon dolgoznék. Mostanra már Selina is felfogta, hogy mennyire undorodom az egésztől.

– Esküszöm Amina, mindig azt hittem, hogy a te apád sokkal engedékenyebb az enyémnél. Tudod, mennyire irigykedtem rád, amikor Angliába mehettél tanulni, nekem meg csak azt engedték, hogy a helyi iskolába járjak. Mi ütött apádba?

– Jó kérdés. Ugyanezt kérdezem én is magamtól reggel óta. Mi üthetett az apámba?

Hanyatt vetem magam a párnákon, hatalmasat fújok, és a művészien faragott, aranyberakásos plafont bámulom. Arany mindenhol, arany és gazdagság. Gyémánttal kirakott kalitka aranyozott rácsai, letört szárnyú madaraknak.

– Látnod kellett volna, tombolt, szinte őrjöngött. Esküszöm azt vártam, hogy mikor kezdi megszaggatni a thobe-ját. Valamiért borzasztóan fontos neki ez a dolog, de fogalmam sincs, mi lehet az oka.

– Mit mondtál neki? – kérdezi, elhúzva a szája szélét.

Selina ismeri a természetemet. Tudja, sok olyan dolgot megengedek magamnak otthon, ami az ő családjukban még csak szóba se jöhet.

– Azt, hogy ha egyszer férjhez megyek, akkor az csakis szerelemből lesz.

A szája elé kapja a kezét.

– Ezt mondtad apádnak?

Megvonom a vállam. Így visszagondolva, tényleg elég drasztikusnak tűnik a dolog, de azt hiszem, abban a pillanatban annyira sokkolt a hír, hogy nem gondolkodtam.

– Mit tehettem volna?

– És ő mit válaszolt?

– Olyasmiket, hogy a szerelem csak a nyugati kultúra által kitalált hókuszpókusz, amivel megszédítik a nők fejét. Meg hogy nagyon is jót fog tenni nekem egy olyan bölcs férfi felügyelete, mint Saud sejk.

– A felügyelete?

– Az.

– Uhh.

– Meg persze felemlegette Angliát, hogy mekkora hiba volt engem oda küldenie, mert azokban az iskolákban a gyermekek elfelejtik az engedelmességet és a tiszteletet a szüleik iránt, meg hasonlók – sóhajtom.

Törökülésben elém ül, állát a tenyerébe hajtja, és lemondóan csóválja a fejét.

– Nem tudom mit mondjak, Amina. Sosem gondoltam volna, hogy pont veled fog ilyesmi előfordulni – aztán hirtelen felcsillan a szeme, mint aki megtalálta a megoldást. – És anyád? Ő mit mondott?

Kezem az arcomhoz emelem, ahol még mindig érzem a pofon nyomát, aztán a pirosló részre mutatok.

– Anyám pontosan ezt gondolja.

– Megpofozott? – kérdi hitetlenkedve, mert tudja, hogy ilyesmire még nem volt példa.

– Kétszer.

Ő is hanyatt vágódik mellettem a párnán, és együttérzőn megfogja a kezem. Ujjaink összefonódnak, mintha nővérek lennénk. Apáink másod-unokatestvérek, anyáink meg mindig is barátnők voltak, így mi is szinte együtt nőttünk fel, és a jó kapcsolat még az internátusban töltött éveim alatt sem szakadt meg köztünk. Sokat jelent nekem a támogatása és a szeretete. Igaz, Hamid bátyámmal is nagyon jó a kapcsolatom, olyan ő nekem, mint egy kapocs, egy titkos folyosó a férfiak világához, de azért az mégis csak más. Mióta felnőttünk, megvannak azok a bizonyos áthághatatlan határok kettőnk között, amik egyszerűen a nemeink különbözőségéből adódnak.

Hallgatunk egy ideig, és csak bámuljuk a plafont tanácstalanul. Aztán eszembe jut, hogy a lényeget még el sem mondtam.

– Van itt még valami, ami még Saud sejknél is durvább.

Felkönyököl, és a homlokát ráncolva néz rám.

– Beszélj már! A frászt hozod rám.

Én is felülök, és nekitámasztom a hátam a dívány szélének. Azt sem tudom, hogy fogjak hozzá.

– Valami nagyon furcsa dolog történt. Azt sem tudom, hogy mit gondoljak, vagyis – megvakarom a homlokom –, talán nagyon is jól tudom, és épp ez rémiszt meg annyira. Talán mindig is sejtettem valamit, itt bent, mélyen – bökdösöm a mellkasomat buzgón, Selina meg úgy bámul rám, mintha hirtelen két fejem nőtt volna.

– Esküszöm, halvány fogalmam sincs, hogy miről beszélsz. Nem tudnál kicsit egyértelműbben fogalmazni?

Megköszörülöm a torkom, és felidézem magamban a veszekedésünket. Erősen próbálok visszaemlékezni a szavakra, amiket anyám használt.

– Szóval, miután apám elviharzott otthonról, anyám bejött hozzám, és vitatkoztunk. Azt vágta a fejemhez, hogy szégyent hozok a családra, ha ellenkezem, és hogy ez az egész az átkozott európai vér miatt van.

– Az európai vér miatt? Ezt nem értem.

– Először nekem sem esett le a dolog. De amikor kicsúszott a száján, hogy örülnöm kéne, hogy egy ilyen előkelő ember, mint a sejk egyáltalán érdeklődik irántam a származásom ellenére, akkor már kezdett összeállni a kép.

Selina bambán bámul rám, és a körmét kezdi rágcsálni. Ha az anyja ezt látná, holt biztos, hogy lekeverne neki egy taslit.

– Mi a baj a származásoddal? Hiszen apád és a sejk első-unokatestvérek.

– Én is pont ezt mondtam – bólogatok, és fészkelődni kezdek a párnán. – A sejknek csak akkor lehetne kifogása a származásom ellen, ha nem lennék a királyi család tagja, azaz, hogyha nem lennék apám lánya. Ez pedig csak úgy lehetséges, ha anya megcsalta az apámat.

Selina szája elé kapja a kezét, aztán a világ leghatározottabb hangján mondja:

– Ez teljességgel ki van zárva. Hogy mondhatsz ilyen képtelenségeket?

– Én is hamar rájöttem, hogy hülyeség, meg anyám jól képen is törölt sértettségében. Viszont akkor tényleg csak egy megoldás létezik.

Elhallgatok, és csak bámulok rá. Azt hiszem, azt várom, hogy ő mondja ki, hátha akkor nem tűnik olyan irtózatosnak az egész.

– Arra célzol, hogy örökbe fogadtak?

Mi? Örökbefogadás? Most nekem esik le az állam, mert ez egy harmadik variáció lenne, ami még csak meg sem fordult a fejemben.

– Nem, nem erre céloztam – nyögöm megilletődötten.

– Akkor arra, hogy apád az apád, de Nasirah nem a szülőanyád?

Csak bólintani vagyok képes, mert a lehetőség, hogy esetleg egyikőjükkel sem vagyok vérrokonságban, halálra rémiszt. Akármennyire is dühös vagyok apámra, azért szeretem őt és a testvéreimet. Kareemot talán nem igazán, de a többieket igenis szeretem. Könnyekben török ki, Selina pedig mellém kucorodik, és átöleli a vállamat.

– Ne ess így kétségbe, meglehet, hogy csak te beszéled be magadnak ezt az őrültséget.

– Ugyan már! Tudsz rá bármilyen más okot, ami miatt a sejknek kifogása lehetne a származásom ellen? – nézek rá könnyes szemmel, ő meg csak a fejét rázza. – És egyébként is, Nasirah még csak nem is tagadta a dolgot. – Döbbenten tudatosul bennem, hogy már nem is nevezem anyámnak, hanem a nevén szólítom. – Mikor faggatni kezdtem, annyit mondott, hogy nem árulhat el többet, mert apám megöli, ha kitudódik a dolog. Ezek szerint nagyon is van minek kitudódnia.

*

Már fáj a fejem a sok sírástól, de képtelen vagyok megnyugodni. Azt sem tudom, hogy a tervezett házasságom vagy a családomban lappangó titok miatt legyek jobban kétségbeesve.

Megőrjít ez a bizonytalanság, abban viszont nem reménykedhetem, hogy anyám felvilágosít. Már így is elég nagy bajban van amiatt, mert eljárt a szája valamiről, amiről nem lett volna szabad tudnom. Nincs más választásom, mint hogy visszamenjek az oroszlán barlangjába, és számon kérjem apát. Öngyilkos vállalkozás azok után, ami ma reggel zajlott le közöttünk, de mégis meg kell tennem. Fura, mert még soha ezelőtt nem éreztem félelmet apámmal szemben. Nem néztem rá ellenségként. De ha kész feláldozni a lánya boldogságát bármiféle üzleti előny, tradíció vagy családi elvárás oltárán, azzal összetöri a hitemet. Mióta megismertem a nyugati világot, nincsenek illúzióim az arab nők alárendelt helyzetével és csekély jogaival kapcsolatban. Mégis mindig szerencsésnek tartottam magam apám, és az engem körbevevő férfiak miatt. Kareem az egyetlen, akinek a jelenléte nélkül vígan ellennék, de a többiek részéről mindig csak vigyázást, és féltést tapasztaltam. Volt, hogy a pokolba kívántam a két bátyámat, akik kieresztett karmokkal vigyázták az erényeimet, de azért mindig tudtam, hogy mögöttem egy biztos, és erős család áll. Eddig sosem kételkedtem benne, hogy apa és Hamid a javamat akarják, de ez a hitem megingott a mai napon apám bejelentésével. Lélekszaggató érzés.

Ami pedig a másik ügyet illeti, valahol a lelkem leges legmélyén sejtettem, hogy titok lappang körülöttem. Most komolyan, már magával a külsőmmel sem stimmel valami. Az még hagyján, hogy a szemem színe különleges, és senkiéhez nem hasonlít a szűkebb családban. Szürke, világos mézszínű csíkokkal az íriszem legszélén, de végül is a genetika produkálhat furcsa dolgokat. Csakhogy ehhez még hozzájön, hogy a hajam színe is jóval világosabb, mint a szüleimé és a testvéreimé. Barnás, meghatározhatatlan mézszínű árnyalatokkal. A vadóc, mindig lázadó természetem meg csak rátett az egészre, és anyám folyton azt kérdezgette, miért nem tudok olyan engedelmes lenni, mint a húgom, Rafa.

2. Fejezet

Amina

A palota olyan csendes, mint egy kripta, és ettől a hideg futkos a hátamon. Anyám bezárkózott a lakosztályába, és ki sem dugta az orrát tegnap óta, még az ételt is oda hozatja magának. Rafa szintén a saját szobájában van, de az ő társaságát meg én nem kerestem. Apám persze, pont úgy, ahogy sejtettem, nem jött haza a veszekedésünk óta, és fogalmam sincs, meddig marad távol. Csak a bátyám, Hamid üzent, hogy délután átjön, és én alig várom, hogy találkozzunk. Gyanítom, hogy tud a házassági tervekről, hiszen ha apa valóban tárgyalt a sejkkel, akkor nagyon valószínű, hogy a felnőtt fiait is magával vitte a találkozóra.

Nem tudok mit kezdeni magammal, most még az abszolút mentsváram, az olvasás sem segít.

Egyetlen pillantás a tükörbe meggyőz arról, hogy rám fér egy alapos tisztálkodás és szépítkezés. Nem akarom, hogy Hamid megviseltnek lásson, és mivel van még vagy három órám az érkezéséig, leszólok, hogy készítsenek nekem illatos fürdőt. Safyja, a szobalányom csodákat képes művelni a hajammal. Miután megfürödtem, ő tojássárgájából, mézből, joghurtból és mandulaolajból balzsamot kevert, és azzal dörzsölte be a hajamat. Végül frissen facsart citromlével öblítette le, hogy fényes és csillogó legyen. Már sokszor megfogalmaztam magamban, hogy ennek a lánynak varázserő van az ujjaiban, mert míg a fejbőrömet masszírozta és a hajamat kefélte, majdnem elaludtam az élvezettől. Végül világoskék abayám színéhez illő gyöngyöket font a vastag copfba, és a jobb vállamra ejtette az egészet. Pici púdert, minimális szemhéjfestéket és szempillaspirált tett fel az arcomra, ezzel kész is a remekmű. Hamid biztosan meg fog dicsérni, de ő akkor is szépnek lát, ha éppen nem ragyogok, ebben biztos vagyok. Ő elsősorban a szívével néz engem, és pont ez az, amit annyira szeretek benne.

Amint értesítenek, hogy Hamid megérkezett, rohanok ki a szobámból, lefelé a lépcsőn. Már messziről meglátom és a nevét kiáltom, amitől meg is torpan egy pillanatra. Most nagyon lezserül, nyugatiasan van öltözve. Kék farmert és fehér inget visel, shemagh nincs a fején. Az epsomi idők jutnak eszembe róla, amikor mind a ketten ott jártunk iskolába. Amint meglátja, hogy milyen szenvedéllyel közeledem felé, kitárja a karját, én meg belevetem magam, mintha még mindig hat éves lennék. Azt hiszem soha nem volt még nagyobb szükségem egy férfi támogatására, mint most. Muszáj éreznem, hogy ebben a patriarchális közösségben, nem minden hímnemű az ellenségem. Hamid valószínűleg tudja, hogy mitől vagyok ennyire zaklatott, mert atyaian a hátamat simogatja, és a hajamba puszil. Egy idő után eltol magától, és aggodalmas képpel az arcomat vizsgálja, aztán kicsit megenyhül. Megfogja az egyik kezemet, és körbe forgat, mintha táncolnánk, aztán mosolyra húzza a száját.

– Gyönyörű vagy, Mina. Ne sírj!

Letörlöm a könnyeimet, és halványan elmosolyodom.

– Tudsz róla, igaz?

Mély lélegzetet vesz, és egy jó ideig bent tartja, mielőtt kifújná. Az arcára nyugtalanság ül ki, és ebből tudom, hogy tisztában van a fejleményekkel, sőt, nem helyesli őket.

– Tudok róla. Apa elmondta – sóhajt végül, és kézen fogva húzni kezd a lépcső felé. – Gyere, menjünk a szobámba!

Elindulunk felfelé, én meg folyton oldalra pislogok, hátha elárul valamit az arca, de ő komoly ábrázattal mered maga elé. Nem jó jel. Hamid szeret viccelődni, nagyon kellemes a természete, ezért mindenki szereti. Nem hordja fönt az orrát, mint például Kareem, és még soha nem volt durva velem vagy Rafával. Sokszor elgondolkodom azon, hogy lehet, hogy a két bátyám vértestvérek. Az igaz, hogy arcvonásaikban hasonlítanak, de itt véget is ér a párhuzam kettejük között. Hamid nem csak jóképű a fekete, hullámos hajával és a mandulavágású, mélybarna szemeivel, de ő a legjobb ember, akit ismerek. A hangja mély és megnyugtató. Kiskoromban, ha este nem tudtam elaludni, átszöktem hozzá, és könyörögtem neki, hogy olvasson fel nekem. Nem is a történet volt a lényeg, hanem az, hogy halljam a hangját, és ellazítson. Meg vagyok győződve róla, hogy Hamid egyszer nagyon boldoggá fog tenni egy nőt. Ő nemsokára 23 lesz, de azt mondja, még nem akar megnősülni. Egyetemre jár, tanul, besegít apánknak, és élvezi a függetlenséget.

– Mióta tudod? – kérdem, mikor belépünk az ajtón.

– Nem rég óta. Talán két napja. Nem tudtam, hogy apa tárgyal a sejkkel, hogy egyáltalán tárgyal bárkivel is a jövődről.

Összerezzenek a fogalmazásmódjára. „Tárgyal a jövőmről.” Mintha ez is egy lenne az üzleti elintéznivalói közül. De nem teszem szóvá, mert tudom, hogy Hamid nem tehet róla, és abban is biztos vagyok, hogy nem akart megbántani. Lekuporodom egy méretes párnára, ő meg az íróasztalához megy, és beindítja a laptopját.

– Te ismered a sejket?

– Az túlzás – vonja meg a vállát. – Találkoztunk párszor családi összejöveteleken, meg a versenypályákon. Rendszeresen fogad, és futtat maga is – hirtelen felém kapja a fejét. – Azt tudtad, hogy apánk unokatestvére?

A szemem forgatom, és az ég felé emelem a fejem.

– Hallottam róla, meg arról is, hogy 43 éves, és hogy nemrégiben meghalt a felesége.

Hamid nyel egyet és bólint. Gyönyörű mélybarna szemeit aggodalmasan rám szegezi. Halkan, a szája szélét rágva kérdezi:

– Nem tetszik neked, ugye?

– Hogy tetszhetne? Nem is ismerem. Egy vad idegen, és ráadásul kétszer annyi idős, mint én.

Tudom, hogy mindig a korát hozom fel negatívumként, amikor Saud sejkre gondolok, de tulajdonképpen nem is kimondottan az éveinek a száma az, ami a legjobban zavar. Hiszek abban, hogy pusztán a korkülönbség nem lehet áthághatatlan akadály két ember között, ha egyébként minden más stimmel. Ha szeretik egymást, ha lelki társak, ha nem tudják elképzelni az életüket a másik nélkül, akkor miért ne? De hangsúlyozom, hogy ennek a minden másnak stimmelnie kell. Az én esetemben viszont semmi nincs meg ebből, csupán egy öregedő férfi akar a tulajdonává tenni egy 20 éves lányt, akit eddig csak fényképeken látott, és akire – nyilvánvalóan – szexuálisan gerjed.

– Miben halt meg a felesége? – kérdem óvatosan.

Hamid irritáltan megvonja a vállát.

– Nem tudom biztosan. Valami női dolog. Erről anyát kell megkérdezned.

A hangja feszélyezett, nagyon egyértelmű, hogy nem akar a dologról tovább beszélni, ezért nem is erőltetem. Odasétálok hozzá, megállok a háta mögött és a vállára teszem a kezem. Felnéz, az arca borús, a tekintete szinte már haragos, de tudom, hogy nem rám dühös.

– Akarod, hogy keressek neked képeket róla online?

A legelső reakcióm az, hogy hagyjon a bánatba ezzel, mert nem vagyok kíváncsi rá, de gyorsan meg is gondolom magam. Van egy olyan érzésem, hogy ha elkezdek fényképeket nézegetni és híreket olvasni róla, azzal mintegy legitimálom az egészet, de végül is győz bennem a kíváncsiság. Megszólalni nem vagyok képes, csak bólintva jelzem, hogy csinálja.

Pötyög egy kis ideig, aztán már jönnek is elő a különféle fotók. Bizarr érzés úgy figyelni egy ismeretlen arcot a képernyőn, hogy közben tudom, az illető hamarosan a férjem lesz. Sorba jelennek meg a képek egy fehér thobe-t és shemagh-ot viselő, komor arcú férfiról. Szinte minden képen vagy agarakkal, vagy tevékkel és a nyertesnek járó serlegekkel van levéve. Közelebb hajolok, elkerekedett szemmel bámulom, próbálom beazonosítani az érzést, amit kelt bennem. A kétségbeesés és az undor áll a legközelebb ahhoz, ami a torkomat szorongatja, bár még azt sem mondhatom, hogy a sejk arcvonásai kimondottan rútak lennének. Átlagos kinézetű, kissé pocakosodó, tokásodó férfi, aki láthatóan megszállott rajongója az állatversenyeknek. A legtöbb képen komoly arcot vág, csupán egyet tudok felfedezni, ahol a mimikája némiképp lazább. Nem nevezném mosolynak, talán csak valamiféle lágyság látható az arcán azon a fotón, ahol egy nála magasabb fiatalember áll mellette.

– Ez ki? – bökök a kép felé.

– Ahmad, a fia.

A fia? – sikítok magamban. Persze elég logikus, hogy egy férfinek az ő korában van utódja, csak én nem gondoltam még bele a dolognak ebbe a részébe.

– Van gyereke?

– A denveri egyetemen tanul.

– Hány éves? – sóhajtom.

– Húsz… körül… azt hiszem – mormolja Hamid bizonytalanul, és ahogy felpillant rám, le tudom olvasni az arcáról, hogy ő is mennyire groteszknek tartja a helyzetet.

Saud sejk fia annyi idős, mint én. És mégis hogy fog szólítani, ha találkozunk? Anya?

Zajt hallok kívülről, és az ablakhoz lépve zsibbadtan meredek kifelé a mesterien ápolt, meseszerűen zöldellő kertbe. Apám limuzinja gördül a bejárat elé. Assim, az iráni sofőr kiugrik a vezetőülésből, majd átszalad a másik oldalra, hogy kinyissa a kocsi ajtaját. Apám kiszáll, tekintete végigszalad a palota ablakain. Önkéntelenül hátra húzódom, a gyomrom vészesen liftezik, a torkomat, mintha láthatatlan kezek szorongatnák, mégis muszáj megkérdeznem:

– Amikor találkoztatok… kérdezett rólam? Mondta, hogy szeretne megismerni?

A bátyám feláll és járkálni kezd, közben gondterhelten masszírozza a tarkóját. Ebből már sejtem is a választ. Ugyan miért akarna jobban megismerni a sejk?

– Találkozni sem akar személyesen az esküvő előtt? – suttogom megsemmisülten.

Hamid csak a fejét ingatja, és a földet bámulja. Szerintem szégyelli magát Saud sejk helyett is. Amina, ébredj fel! A sejk nem beszélgetőtársat keres, tojik rá, hogy mit gondolsz. Amire kellek neki, ahhoz egy makulátlan test, egy bájos arc és selymes hajzuhatag tökéletesen elég.

Hamid visszasétál az íróasztalhoz, és felnyögve lecsukja a laptop fedelét. Lassan végighúzza a tenyerét az arcán, keresi a szavakat, vigasztalni szeretne, de ő is nagyon meg van zuhanva. Végül a legnagyobb hülyeség jön ki a száján, amit csak el tudok képzelni:

– A sejk nem rossz ember, Mina.

Összehúzott szemmel nézek vissza rá. Forrni kezd bennem a düh, bár igazából nem rá vagyok mérges, mégis ő az, akin most csattan a haragom. Teátrálisan az ég felé emelt kezekkel kiáltom:

– Ez meg miféle magyarázat, Hamid? Az emirátus tele van nem rossz emberekkel, de ez még nem ok arra, hogy bármelyikükhöz is feleségül menjek. Ez egyszerűen nem fair – kiabálok, egyre közelebb kerülve a hisztériához.

Újra sírni kezdek, és ezek most a kiszolgáltatottság dühös könnyei. Hamid előttem terem, és megragadva a vállamat, próbál lecsillapítani, én meg a mellkasát kezdem ütni az öklömmel. Szegény bátyám szenvedi most el lesújtó véleményemet úgy átlagosan a férfi nemről, pedig ha valaki, hát ő biztosan nem érdemli meg az ütéseket. A kezem úgy jár, mint a motolla, a könnyeimen keresztül üvöltök vele, de ő nem szól semmit.

Lassan csillapodom, ökölbe szorított markom elernyed, karomat csüggedten magam mellé engedem. Felemelem az arcom, és az ő éjsötét, szomorú szemébe nézek, de nem állom a tekintetét sokáig. Átölelem a nyakát, ő meg atyáskodva magához von.

– Nem lehetek a sejk felesége. Ez nem történhet meg.

A hajamat simítja, a hangja szomorkás, amikor végre megszólal:

– Beszélek apával.

Szipogva bólogatok, és kiegyenesedve eltolom magam tőle. Nemes ajánlat, de szerintem mindketten tudjuk, hogy hiábavaló. Ő nem fogja megváltoztatni az elhatározását azért, mert a fiatalabbik fia nem ért egyet a terveivel. Tariq al-Hosani szereti a fiait, de ha apám mégis hallgatna valakinek a tanácsára, az a legidősebb fia, Kareem. Ha pedig arra várok, hogy Kareem mutasson irántam könyörületet, akkor akár már most elkezdhetem magamra szabatni az esküvői ruhámat, mert hogy ő nem fog mellém állni az olyan biztos, mint a halál.

Megbánón nézek fel rá, és ekkor fejbe kólint a felismerés; ha kiderül, hogy engem örökbe fogadtak, akkor Hamid nem is a testvérem. Kétségbeesetten fürkészem az arcát, keresve a közös vonásokat kettőnk között, de nem igazán látok ilyet. Mindenem világosabb az övénél, a hajam, a bőröm, a szemem színe. Aztán az jut eszembe, hogy vajon Hamid tud-e a dologról, mert ha igen, az azt jelentené, hogy évek óta hazudik nekem, vagy legalábbis elhallgatja előlem az igazságot, ami nálam ugyanabba a kategóriába tartozik. Muszáj rákérdeznem.

– Van valami… valami fontos, amit titkolsz előlem?

Összeráncolt homlokkal kérdi:

– Miről beszélsz?

Közelebb lépek, könyörgőn emelem rá a szemem.

– Kérlek, mondd meg; valóban igaz, hogy engem örökbe fogadtak? Ezek szerint nem is vagyunk testvérek?

Először megkövülten bámul rám, aztán félrebiccenti a fejét, és felém nyúl. Az az érzésem, hogy mindjárt a homlokomra szorítja a tenyerét, hogy megnézze, lázas vagyok-e. Azt hiszi, meghibbantam, agyamra ment a házasság híre. A keze a homlokom helyett végül is a vállamon landol, és finoman megszorítja. A hangja is olyan óvatos, mintha beteg lennék, és kímélni akarna.

– Miről beszélsz, Amina? Mi ez az agyament őrültség?

– Ez nem őrültség.

– Ki mondott neked ilyen hülyeséget?

– Anya – bukik ki belőlem, mire Hamid keze lehanyatlik, és hátra tántorodik. – Veszekedtünk a sejk miatt, és amikor azt mondtam, hogy úgysem leszek a felesége, ő azt válaszolta, hogy örülnöm kéne, hogy Saud sejk egyáltalán érdeklődik irántam, a származásom ellenére.

Hamid zsibbadtan mered rám, látom, hogy próbálja feldolgozni a szavaimat. Holt biztos, hogy ő is ugyanúgy kalkulál, mint én. Ugyan mi oka lenne bárkinek is kifogásolni a származásomat, ha a szüleim lánya vagyok?

– Azt mondta, hogy a származásod ellenére? – ismétli síri hangon.

– Pontosan azt. Szerintem ez elég egyértelmű – nézek rá várakozón.

– És mit mondott még?

– Nem volt hajlandó elárulni többet, hiába faggattam. Bezárkózott a lakosztályába, és azóta szóba sem áll velem.

– Ennek az egésznek semmi értelme. Ez egy nagy baromság – tör ki dühödten, és mellém lépve, megragadja a kezemet.

Vadul húzni kezd maga után, ki az ajtón, mire észbe kapok, már a folyosón járunk.

– Mit csinálsz? Hová viszel? – lihegem.

– Ezt most azonnal tisztázni fogjuk. Apa nem fog hazudni nekünk – dohogja, és megy tovább, mint egy gőzmozdony.

Olyan hatalmas léptekkel halad, hogy szinte futnom kell, hogy lépést tudjak tartani vele. Ezer gondolat cikázik az agyamban, de végül arra jutok, hogy még jól is járok azzal, ha nem egyedül vonom kérdőre apánkat, hanem Hamid is velem van támaszként. Út közben belebotlunk Rafába, aki tágra meredt szemekkel bámul ránk, és riadtan kérdi tőlem, hogy mi történt. Én csak a vállam vonom meg, többre nincs időm, mert Hamid vasmarokkal szorítja a csuklómat, és rángat maga után apánk lakrésze felé. Rafa követ minket, neki is szaladnia kell, hogy Hamid nyomában tudjon maradni. A bátyám folyamatosan morog az orra alatt, de nem tudok kivenni belőle egy szót sem.

Mire apám lakrészéhez érünk, teljesen ki vagyok fulladva. Hamid megtorpan az ajtó előtt, megragadja a kilincset, majd el is engedi. Ökölbe szorítja a kezét, majd kiengedi, és vesz egy mély lélegzetet. Akármennyire ideges is, győz benne a tisztelet, és arra nem vetemedik, hogy rátörje apánkra a privát lakrésze ajtaját. Erőteljesen bekopog, és amint meghalljuk belülről apám dühös kiáltását, már nyomja is le a kilincset és benyit. Rafával összenézünk, az ő arca holt sápadt, de én is nagyokat nyelek. Mielőtt szólhatnék egy szót is, bátyám maga után ránt, át a küszöbön, én meg meghúzom magam a háta mögött.

Apám lakrésze sokkal nagyobb, mint az enyém vagy Rafáé, de még anyánkénál is tágasabb. Egészen különlegesen van berendezve, az egész olyan, mint egy hatalmas beduin sátor. Amint belép az ember az ajtón, az az érzése támad, hogy időutazáson ment keresztül, és valahol a pusztaság közepén, egy oázisba érkezett. A plafon közepéből kiindulva, buggyosan elrendezett szövet alkotja a mennyezetet, és körben a falakat is bordó és bézs színű szőnyegek fedik. Kézzel szőtt perzsaszőnyegek borítják a padlót, a falak mellett lapos ülőalkalmatosságok. Apám jó messze áll tőlünk a helyiség másik oldalán az ablakok előtt. Szikrázó szemmel kapja felénk a fejét, amikor berobbanunk az ajtón. Holt biztos, hogy üvölteni készül, már nyitja is a száját, hogy ráripakodjon Hamidra, de ekkor meglát engem a bátyám háta mögött, és visszahőköl. Hamid maga mellé húz, én meg engedelmesen előre lépek, és a szám szélét harapdálva bámulom apámat, aki – most látom csak – nincs egyedül. Anyám áll tőle nem messze, és a kezeit tördelve pislog felénk. Úgy látszik megelőzött bennünket. Hallom Rafa zaklatott légzését a hátam mögött, úgyhogy egészen szép kis spontán családi fesztivál jött itt össze.

– Béke, apám – szólal meg Hamid tétován, most ő sem tűnik olyan határozottnak, mint az előbb, az ajtó másik oldalán.

– Mit akartok? – mordul fel apám ingerülten, tekintete ide-oda cikázik hármunkon, de végül is rajtam állapodik meg.

Szeretnék megszólalni, de majd vattát köpök, olyan száraz a torkom. Mit is akarok tulajdonképpen? Van egy rakás dolog, amire választ szeretnék kapni, de most mégis a legfontosabb, amiért Hamid is ide rángatott, anyám fura elszólása a származásomról. Akkora a feszültség a helyiségben, hogy a levegő szinte izzik, bár ha jól megnézem, apám szeme az, ami szikrákat szór. Igyekszem összeszedni a bátorságomat, de mielőtt képes lennék kinyögni valamit, Hamid szólal meg.

– Beszélnünk kell.

Apám homlokráncolva fixírozza Hamidot, majd bosszúsan rám néz.

– Ha a házasságról van szó, arról nincs mit beszélni. A dolog el van rendezve, egyszer és mindenkorra – mennydörgi.

A szavai leforráznak, elkeserítenek és a lelkem mélyéig felháborítanak. Míg Hamid kezét szorítom, újra esküt teszek magamban, hogy történjék bármi, nem leszek a sejk felesége. Összeszedem minden bátorságom, kilépek Hamid háta mögül, és néhány lépést teszek felé. Ő nem mozdul, az arca olyan feszült, mintha kőbe lenne vésve. Érzem, hogy vihar közeleg, de egyszerűen nem hátrálhatok meg.

Apám magas ember, csakúgy, mint a két bátyám, és bár én sem vagyok éppen alacsony, mégis fel kell néznem rá, ahogy megállok, tőle két méterre.

– Most nem a házasságról van szó, hanem a származásomról – apa szája széle megrándul a származás szóra. – Tudnom kell, hogy mit titkoltok el előlem. Valóban a lányod vagyok, vagy csak örökbe fogadtatok?

Apa egy megsemmisítő pillantást vet anyámra. Ha a szemével ölni tudna, anya itt helyben holtan rogyna össze.

– Mégis miről beszélsz? Már hogyne lennél a lányom? – mennydörgi.

Anya olyan mozdulatot tesz, mint akinek fájdalmai vannak. Komolyan kezdem megsajnálni.

– Akkor meg mi ez az egész hülyeség a származásával kapcsolatban? – szólal meg közvetlen mögöttem Hamid, én meg majd’ összecsinálom magam ijedtemben.

Apa hátat fordít nekünk, és kifelé néz az ablakon. Válla zaklatottam emelkedik és süllyed, elég egyértelmű, hogy nem akar a dologról beszélni. Más taktikához kell folyamodnom – fut át agyamon a gondolat.

A helyzet az, hogy mi nők már kora gyermekkorban megtanuljuk, hogy jobb kerülni a közvetlen konfliktust a férfiakkal, mert ebben az esetben a sikerre való esélyünk a nullával egyenlő. Egy arab férfi – egy büszke, emirátusi herceg, mint az apám – sosem fogja az akaratát egy nőé alá rendelni, pláne nem nyilvánosan. Ez a gyengeség jele lenne, amit bizonyára nem élne túl az egója. Kényszerből bár, de manipulátorok lettünk ebben a férfiaktól uralt és irányított társadalomban. Ha el akarsz érni valamit nőként, légy alázatos, ravasz és leleményes, használd, amid van! Odalépek mellé, de azért meg nem érintem, az már túlzás lenne. Lehalkítom a hangom, és könyörgőre váltok.

– Apa, könyörgöm, tudnom kell mi az igazság. Miért vagyok én annyira más? Miért nem hasonlítok a testvéreimre? – Anya felszipog, és a tenyerébe temeti az arcát, Hamidból meg valami mély, elkeseredett morgás tör elő. Elszántan, de alázatosan folytatom: – Apa, kérlek! Mindenkinek joga van tudni, hogy honnan származik.

Apám visszafordul és szigorú pillantást vet rám. Homlokán a ráncok most sokkal mélyebbek, mint általában.

– Joga van? – ismétli meg a szavaimat fenyegetőn, mire összerezzenek, és lesütöm a szemem. Rosszul választottam meg a szavaimat, már látom. Hogy kinek mihez van itt joga, az erősen nézőpont kérdése, apám nézőpontja pedig magasan az enyém felett áll.

– Örökbe fogadtál? – kérdem, szinte suttogva.

– Badarság! – vágja rá vehemensen.

– De ha az apám vagy, és nem fogadtatok örökbe, akkor… – hangom elcsuklik, óvatosan anyámra pislogok, aki nem állja a tekintetemet, elfordul.

Apa lehunyja a szemét, és lassan ingatni kezdi a fejét. Ismerem már, forr benne az indulat, és nagyon próbálja moderálni magát, de fogalmam sincs meddig sikerül neki. Amikor ismét kinyitja a szemét és rám néz, már tudom: ezt a csatát megnyertem. Beszélni fog.

– Tariq – sóhajtja a nevét anyám, de apa, ellentmondást nem tűrőn felkiált.

– Menjetek ki!

Nem csak anyám, én is összerezzenek a durva felszólításra, bár tudom, hogy a parancs nem nekem szólt, hanem a többieknek. Anyám összehúzza magát, és úgy iparkodik kifelé, hogy majd orra bukik az abayája szélében. Nála csak Rafa menekül sebesebben kifelé az ajtón. Apám Hamidra szegezi a szemét, de ő egy tapodtat sem mozdul mellőlem, és én is közelebb lépek hozzá. Nem ellenkezik szavakkal, de már maga a tény, hogy nem követte azonnal apánk parancsát, lázadásnak számít, és én imádom őt érte. Sosem hallottam még, hogy akár ő vagy Kareem felemelték volna a hangjukat vele szemben, még akkor sem, ha nézeteltérés volt közöttük. Annak is nemegyszer voltam már tanúja, hogy a bátyáim az ajtó felé farolva, háttal hagyták el a helyiséget, csak hogy ne legyenek tiszteletlenek apánkkal szemben. Az, hogy Hamid ebben a helyzetben még mindig itt van mellettem, a végtelen szeretetét és aggódását mutatja felém, amitől melegség önti el a szívemet. Belekapaszkodom az inge ujjába, és kérlelőre fogom:

– Hadd maradjon, kérlek! Úgyis mindent elmesélnék neki utána, így legalább tőled hallhatja.

Apám megadóan leengedi a vállát, és csak bólint. Láthatóan nem szeretne tovább vitatkozni a dologról. Leveszi fejéről a shemagh-ot, ledobja a legközelebbi párnára, és gondterhelten masszírozni kezdi a tarkóját. Hamiddal egymásra pislogunk, de mind a ketten tudjuk, hogy nem lenne okos túlfeszíteni a húrt, ezért bölcsen hallgatunk és várjuk, hogy apa szólaljon meg először.

– Anyád mennyit mondott el?

– Semmit – suttogom, aztán rájövök, hogy hülyeséget mondtam.

– Hogyhogy semmit? – mordul fel mérgesen.

– Azt mondta; örülnöm kéne, hogy a sejk egyáltalán kész feleségül venni, a származásom ellenére. – A szemei szikráznak a felháborodástól, amikor rám néz, mintha személyes sértésnek venné az előbbi kijelentést. – Mi nem stimmel velem, apa? – kérdem kétségbeesetten.

– Veled minden a legnagyobb rendben, nincs rajtad semmi kifogásolnivaló. A sejk szerencsésnek mondhatja magát, amiért a felesége leszel – veti oda indulatosan. Szívem fájdalmasan összerándul a mondat kijelentő módján, de nem reagálok, várom, hogy folytassa. – A lányom vagy, az én vérem – dohogja szinte már dölyfösen, de hangja hirtelen megtörik. – Csupán Nasirah nem a szülőanyád. Nem az ő méhében fogantál, de úgy bánt veled kezdetektől fogva, mintha a saját lánya lennél.

Sejtettem, éreztem, tudtam. Nasirah nem az anyám, a testvéreim csak féltestvérek. Sötét köd ereszkedik rám, megbénít, mozdulni sem vagyok képes. Azt hittem nem üt majd ki ennyire, ha a saját fülemmel hallom, de tévedtem. Bármennyire is gyanús volt a másságom és Nasirah elszólása, a tény letaglóz. Apám szavai mérgezett nyilakként fúródnak belém, és a métely lassacskán szétárad a testemben. Kövülten bámulom apám profilját, aki elfordul és kifelé kezd bámulni az ablakon, bele a messzeségbe. Magamon érzem Hamid fürkésző tekintetét, de képtelen vagyok ránézni. Rettegek attól, hogy mit látnék a szemében, vagyis inkább attól, hogy mit nem látnék benne többé. Biztosra veszem, hogy apa lélekben valahol egészen máshol jár, gondolatban 21 évet ugrott vissza a múltba. Hangja távolinak tűnik, amikor ismét megszólal, mintha nem is nekünk, hanem magának beszélne.

– Anyád volt a leggyönyörűbb nő, akivel valaha találkoztam. Zabolátlan, szőke hajú angol lány, kék szemekkel, szeplőkkel az orrán. Egészen más volt, mint az összes többi nő, akivel addig találkoztam. Más, mint az emirátusi nők, más, mint a nő, akit feleségül vettem, de a szajháktól is különbözött, akikkel dolgom volt. – Összerezzenek, Hamid mellettem ugyanúgy, de egyikünk sem szól. – Vad volt és féktelen, az őrületbe kergetett. Dohányzott és együtt ivott a férfiakkal, teljesen megőrjített. Nem hallgatott rám, nem engedelmeskedett semmiben, és én mégis akartam.

Nagyot nyelek, a lélegzetem is elakad ettől a nyers vallomástól. Hamidból egy döbbent nyögés tör fel, de én moccanni sem merek, levegőt is csak halkan veszek, nehogy kizökkentsem apát ebből a transzszerű állapotból. Soha nem beszélt még a jelenlétemben ennyire nyíltan érzelmekről. Iszom a szavait, alig bírok magammal, hiszen most hallok először a szülőanyámról. Ezer kérdésem lenne, amiket legszívesebben rázúdítanék, de muszáj visszafognom magam.

– Farmert viselt, és azt a szemérmetlen vállpántos szart, ami alig takart valamit a testéből, amikor először megláttam. Párizsban voltunk, annak a klinikának a megnyitóján, amit az al-Hosani klán adományaiból építettek újjá, ő meg fényképeket készített rólunk, más fotóriporterekkel együtt. – A felismerés mellbe vág: ezek szerint az anyám fotóriporter. – Szemtelen volt és gyönyörű, legszívesebben felpofoztam volna a tiszteletlenségéért, amiért olyan szemérmetlenül volt felöltözve. Pénzt kínáltam neki egy éjszakáért, de ő visszautasított. Kinevetett – mondja, olyan hitetlenkedő hangsúllyal, mint aki még most sem képes elhinni, hogy egy nő ellene szegül és visszautasítja a pénzét. Lélegzet-visszafojtva hallgatom. – Azt hittem megvehetem, mint a többit, de nem akart pénzt. Próbáltam kiverni a fejemből, mindent megtettem, de nem ment. Minél inkább ellenállt, annál jobban akartam. Nyomoztattam utána, de nem volt egyszerű rátalálni. Sosem volt sokáig egy helyen, folyton utazott, és a rokonaival sem volt szoros kapcsolata. Azt bizonygatta, hogy sosem tudott mit kezdeni a sznob, arisztokrata családjával, akik meg az ő életmódját nem fogadták el. – Megakad egy ideig az elbeszélésben, hangja elhalkul, mint aki rég elfeledett emlékeket próbál újra besorolni. A szívem a torkomban dobog, a tenyerem izzad az izgalomtól. Anyám ezek szerint angol arisztokrata családból származik. Hevesen imádkozom magamban, hogy folytassa, és komoly önuralmamba telik, hogy ne kérdezzek bele a részletekbe. – Elvette az eszem, utána utaztam, bármit megtettem volna, amit csak akart. Azt mondta, ha a szeretőm lesz, azt csak azért teszi, mert ő is így akarja. Nem pénzért, nem is azért, mert én úgy rendelkezem – mondja, és miközben a fejét ingatja, hitetlenkedő kacajféle tör ki belőle. Megőrjített. Sosem akartam még nőt előtte úgy, mint ahogy őt meg akartam szerezni – szünetet tart, szemét összehúzza, nehezen lélegzik, mint aki komoly lelki tusát vív. Sosem láttam még őt ilyen állapotban. Szerelem lehetett, ami az anyámhoz kötötte, vagy inkább testi szenvedély? Birtokolni vágyás? Az biztos, hogy erősen hanyagolta a saját családját és a gyerekeit, csakhogy vele lehessen. – Egy éve volt már a szeretőm, amikor hirtelen eltűnt, és nem válaszolt a hívásaimra sem. Kiborultam és eszeveszetten kutattam utána, egyszerűen képtelen voltam elfogadni, hogy szó nélkül kilépett az életemből. Végül Kenyában találtak rá az embereim, valami utcagyerekeket fényképezett egy lapnak – köpi ki kesernyésen, én meg képtelen vagyok eldönteni, mi ez a mellékzönge a hangjában. Megvetés? Csodálat? Düh? – Utána mentem, el akartam hozni onnan, felajánlottam neki, hogy gondoskodom róla, házat veszek neki, nem kell többé dolgoznia, csak annyit kértem tőle, hogy én legyek az egyetlen, de elutasított. Azt válaszolta, nincs más férfi az életében rajtam kívül, de sosem adná fel a munkáját, még miattam sem. Folyton veszekedtünk, az őrületbe kergetett, de képtelen voltam elhagyni. Aztán… kiderült, hogy terhes – nyel néhányat, és fáradtan beletúr őszes hajába. – Én örültem, azt hittem, ezzel minden megoldódott, és most már az enyém lesz, de ő kétségbe esett. Nem akart gyereket, azt mondta; egyáltalán nem anya típus, és az ő életvitelével összeegyeztethetetlen egy gyerek. Meg akarta szakítani a terhességet, de én nem engedtem. Megfenyegettem, hogy megölöm, ha megteszi, és esküszöm, képes lettem volna rá.

Most már nincs kétségem afelől, mi van a hangjában. Gyűlölet, és határtalan megvetés. Tariq al-Hosani világában nem létezik abortusz, se az, hogy egy nő maga döntsön a saját sorsa felől. Fájdalom jár át a felismerésre, hogy az anyám nem örült nekem. Szar érzés tudni, hogy nem akartak. Sosem gondoltam volna, hogy ennyire szívbemarkoló. Ebben a pillanatban végtelen hálát érzek apám iránt, amiért harcolt értem, és nem engedte, hogy az életem már a születésem előtt véget érjen.

– Végül beleegyezett, hogy megszüli a gyerekünket. Soha nem könyörögtem nőnek az életemben, sem előtte, sem pedig utána, de vele kivételt tettem – mondja borongós hangon. – Feleségül akartam venni, felajánlottam neki, hogy külön villát kap személyzettel, de nem akarta. Azt mondta, képtelen lenne úgy élni. Utazni akart, világot látni, szabadnak lenni, fényképezni – köpi ki undorral, majd elhallgat.

Ha a szülőanyám valóban olyan szabad szellem, mint ahogy azt apám épp az imént leírta, egy cseppet sem csodálkozom rajta, hogy nem jöttek ki egymással. Apa mélyet sóhajt, és szinte fájdalmasan kezd tovább beszélni.

– Oda-vissza ingáztam Ras al-Khaimah és Kenya között, míg el nem jött a szülés ideje. Ez tiszta téboly! Nem tudom elhinni, hogy Kenyában születtem. – Büszke voltam rád az első pillanattól fogva, ahogy a kezembe vettelek. Gyönyörű voltál, egy igazi emiráti hercegnő – mondja, szája szomorkás mosolyra húzódik, amibe belefacsarodik a szívem. – De anyád nyugtalan volt, képtelen volt letelepedni, egy helyben maradni. Új megbízást kapott és mihamarabb útra akart kelni. A családjához nem fordulhatott, és én bele sem egyeztem volna, hogy más nevelje fel a lányomat. Magamhoz vettelek, hazahoztalak, és a feleségem úgy nevelt fel, mintha a saját gyereke lettél volna.

Elhallgat, vesz néhány mély lélegzetet és lehunyja a szemét. Megértem, lelki utazása végére ért, és most próbálja összeszedni az erejét, a büszkeségét. Zsibbadtan állok, úgy érzem egész eddigi életem alapjaiban rengett meg az utóbbi negyed órában. Az anyám, aki felnevelt, nem az, aki a világra hozott. A szülőanyám angol fotóriporter, aki nem is akart engem, a létezésemet csak apám makacsságának köszönhetem. Hogy volt képes erre az a nő? És még csak meg sem próbált kapcsolatba lépni velem azóta. Az ég szerelmére, több mint 20 év telt el a születésem óta! Még Angliában is éltem. Miért nem próbált megkeresni? Vagy talán próbált, de apám megakadályozta, hogy találkozzunk? A kétely és a megbántottság a torkomat szorongatja. Értéktelennek érzem magam, egy véletlennek, a sors szeszélyének. Apám rekedtes, de határozott hangja szakít ki önmarcangoló gondolataimból.

– Az Emirátusok hercegnője vagy. Amina bint Tariq bin Khalid al-Hosani. A lányom. Ezt sose felejtsd el! – fordul felém, és izzó tekintetét az enyémbe fúrja. Csak bólintani vagyok képes, hang nem jön ki a torkomon. – Akinek más a véleménye erről, annak velem gyűlik meg a baja – morogja, és egy figyelmeztető pillantást vet Hamid felé.

A bátyámra pillantok, de ő nem néz rám, hanem a szőnyegre szegezi a tekintetét. Még egy késszúrás a szívembe. Megpróbálom lenyelni a torkomat fojtogató gombócot, mert muszáj megkérdeznem valamit, bár rettegek a választól.

– Még mindig kapcsolatban vagy vele? Anyám keresett engem a születésem óta?

Istenem, ha most azt válaszolja, hogy kapcsolatban vannak, itt helyben elájulok. Hatalmas a kettősség bennem, azt sem tudom, mit szeretnék inkább hallani. Apa dühösen kapja felém a fejét, már nyoma sincs rajta melankóliának.

– A születésed óta nem találkoztam vele. Egyetértettünk abban, hogy neked is így lesz a legjobb. Hercegnő vagy, és ehhez méltón kellett nevelkedned, nem mint valami utcagyereknek, kóborolva a világban.

Furcsa, de szinte megkönnyebbülök a felelettől. Nem tudom, hogy dolgoznám fel a tényt, hogy ők ketten még mindig kapcsolatban vannak egymással, anyám meg eközben képes úgy tenni, mintha nem is léteznék. Szinte azelőtt bukik ki belőlem a kérdés, mielőtt átgondolhatnám:

– Hány éves volt, amikor megismerted?

Apám válla alig láthatóan megrándul, keze ökölbe szorul.

– Huszonegy.

Hamarosan én is annyi leszek. Kiver a víz, remegő tenyeremet végigsimítom a homlokomon. Ekkor esik le, hogy még azt sem tudom, hogy hívják. Sejtem, hogy ezzel kényes vizekre evezek, de muszáj megpróbálnom.

– Mi a neve az anyámnak?

Szikrázó szemekkel néz rám, és korát meghazudtoló fürgeséggel mozdul felénk. Hamid és én egyszerre hőkölünk hátra.

– Anyád neve Nasirah. Ez mindig is így volt, és ezután sem lesz másként. Többet nem kell tudnod a dologról – harsogja ingerülten, mire még egy lépést hátrálok, és beleütközök Hamidba.

Ő megragadja a karomat és a nevemet sziszegi az orra alatt. Tudom, hogy figyelmeztetni akar, ne feszítsem túl a húrt, és igaza van. Apám őszinteségi rohama elmúlt, az ablak felé fordul, testbeszéde azt üzeni; a beszélgetésünknek vége.

Összerezzenek, amikor Hamid megszólal mellettem. A kérdés, amit feltesz engem is érdekel, így őszintén remélem, hogy válasz érkezik majd rá.

– Ki tud még róla?

Apa vesz egy mély levegőt, és lassan engedi ki.

– Páran – válaszolja szárazon. Amikor egyikünk sem mozdul, hanem csendben várunk, kelletlenül folytatja. – Apám meg a testvéreim, de ők megesküdtek, hogy nem árulják el senkinek, és meg is tartották a szavukat. És Kareem, meg Saud sejk – teszi hozzá kis szünet után.

Kareem. Hát persze. Miért is nem lep meg jobban, hogy az idősebb bátyám tud a származásomat fedő titokról? Vajon emiatt volt mindig olyan undok és szigorú hozzám? Ahogy jobban átgondolom a dolgot, logikusnak tűnik, hogy Kareem tud a dologról, hiszen ő 7 évvel idősebb nálam, Hamid viszont csak 2 éves volt, amikor apám hazahozott.

Saud sejk elől pedig nyilvánvalóan nem titkolhattak el egy ilyen fontos részletet, a jövendőbeli arája származásáról. Tényleg mély benyomást kellett, hogy tegyen rá az átkozott fényképem, ha mindezek ellenére is ragaszkodik ahhoz, hogy az asszonya legyek.

A pár megválaszolt kérdés helyén száz új támad bennem. Szeretnék sokkal többet megtudni a nőről, aki a világra hozott. Szeretném tudni, hogy hogy nézett ki, hasonlítok-e rá, hogy mit gondol az életről, miben hisz. Kérdőre akarom vonni, hogy volt képes lemondani a gyerekéről. Tudni akarom, hiányzom-e neki, szokott-e a rám gondolni, és hogy szerelmes volt-e apámba.

Apám megviseltnek látszik, ahogy nekünk félig hátat fordítva, fáradtan végighúzza a kezét a szakállán. Van egy olyan érzésem, hogy minden férfias keménysége ellenére nyomott hagyott benne a múltidézés, és most zavarban van, amiért tanúi voltunk a kitárulkozásának. Nem szokott ennyire bensőséges dolgokat megosztani magáról, így most minél gyorsabban meg akar szabadulni tőlünk. Hamid is így gondolhatja, mert óvatosan megérinti a vállamat, és állával a kijárat felé bök. Józan eszem azt súgja, hogy itt az idő a visszavonulásra, de kíváncsiságom és vakmerőségem most is, mint már oly sokszor, az eszem fölé kerekedik.

– Szeretted őt? – bukik ki belőlem a kérdés, és közben hallom, hogy Hamid cifrát káromkodik az orra alatt.

Apa anélkül válaszol, hogy egyetlen pillantást is vetne felénk:

– Hagyjatok magamra! Most azonnal.

*

Felkuporodom az ágyamra, majd újra és újra lepergetem magamban apám történetének minden részletét. Tulajdonképpen gyűlölnöm kéne ezt az angol nőt, amiért nem akart az anyám lenni, mégsem érzek ilyesmit. Ostobaság lenne elítélni valakit, anélkül, hogy tudnám, mi állt a tette hátterében. Ha rá gondolok, inkább csak szomorúság tölt el. Előkotrom a gyermekkori fényképalbumok egyikét a szekrényből, és újra begubózok az ágyba. Valamiféle kapaszkodóra, biztonságérzetre van szükségem, mert úgy érzem, a semmi felett lebegek. A képeket már kívülről ismerem egytől-egyig, most mégis más szemmel kezdem el vizsgálni őket. Olyan részletekre is felfigyelek, amik felett eddig mindig elsiklottam. Kire mosolyog szebben apám, Rafára vagy rám?

Kétségbeesve fürkészem Nasirah arcát a képeken, hátha felfedezek rajta valamit, ami elárulja, hogy rám másként néz, hozzám másképp nyúl, mint a saját gyerekeihez, de nem látok semmi ilyesmit. Az igazság az, hogy sosem éreztem magam elhanyagolva, érzelmileg mellőzve ebben a családban. Sőt, talán a heves természetemnek köszönhetően, de az az érzésem, hogy én több figyelmet kaptam, mint Rafa vagy akár Hamid. Kareem pozíciója, ami az elsőszülöttséggel jár - na meg a ténnyel, hogy egy X és egy Y kromoszómával áldotta meg a mindenható -, amúgy is megdönthetetlen.

Nasirah velem tényleg többet veszekedett, de ezt nem róhatom fel az ő hibájának, mert a gyakori konfliktus sokkal inkább az én szilajságomból fakadt. El nem tudom képzelni, hogy érezhette magát, amikor a férje egyszer csak közölte vele, a sajátjai mellett fel kell nevelnie a szeretője gyerekét is. Mekkora megaláztatás lehetett számára a férje nyílt hűtlenségének a kézzelfogható bizonyítéka. Nehezen tudom elképzelni, hogy megkockáztatta volna a válást a hűtlen férjétől. Még ha külön váltak volna is, a két fiúgyermek mindenképp apámnál maradt volna, így, ha csak nem akarta elveszíteni a családját, muszáj volt lenyelnie a keserű pirulát.

Enni sem megyek le, és abból, hogy nem küldenek értem senkit, arra következtetek, hogy az enyémhez hasonlóan, mindenkinek hervadt a hangulata a családban. A szobámban esteledik rám, a szobalány ételt hoz nekem, de egy falat sem megy le a torkomon. Minél tovább lapozgatom az albumokat, annál csalárdabbnak látszik a fotókra varázsolt családi idill. Rám is valami hasonló vár. Gazdagság, materiális biztonság egy végtelen érzelmi vákuumban.

Ingerülten vágom a földhöz a fotóalbumot, amikor egyszer csak kopogtatást hallok az ajtó felől. Alig hiszek a szememnek, amikor apám lép be az ajtón, és némi habozás után megindul az ágyam felé.

– Apa! – tör ki belőlem csodálkozón.

Felkelek az ágyból, és kapkodva igazítom meg magamon a ruhát, míg ő elfordítja a tekintetét, és úgy tesz, mintha a berendezést vizsgálná. A kezeit összekulcsolja a háta mögött és lassan bólogat, mint aki nagy gonddal választja meg a szavait.

– A dolog, amiről ma beszéltünk… – kezdi, és érzem, hogy szándékosan próbál semlegességet erőltetni a hangjába. A „dolog”. Úgy érted, az életem? – forrongok magamban. – Nem akarom, hogy ezután másképp nézz anyádra. Nasirah mindig jó volt hozzád, tiszteletet érdemel a részedről.

– Tudom, és tisztelni is fogom, ebben biztos lehetsz.

– Azt akarom, hogy minden úgy maradjon, ahogy volt. Verd ki a fejedből az egészet, és koncentrálj a jövődre! Az esküvődre.

Ezt nem gondolhatja komolyan! Még hogy verjem ki a fejemből az egészet!

– Lehetetlent kérsz, apám – nyögöm elveszetten, de ő úgy folytatja, mintha meg sem hallotta volna a közbevetésemet.

– Nem véletlen, hogy nem árulom el a szülőanyád nevét. Nem akarom, hogy kapcsolatot keress vele – mondja olyan hidegen, hogy jeges borzongás fut végig a gerincemen.

– Elmondtad volna valaha? Úgy értem… ha Nasirah nem szólta volna el magát véletlenül, elárultad volna, hogy nem ő az igazi anyám?

Összehúzott szemmel mered rám, a keze indulatosan ökölbe rándul. Tudom, hibát követtem el, amikor Nasirah-t a nevén szólítottam, de most már nem tudom visszaszívni.

– Nem – rázza meg a fejét, és elfordul. – Nincs semmi értelme a múltat feszegetni. Ami elmúlt, elmúlt.

– De én… – folytatnám, de egyetlen elutasító kézmozdulattal leállít.

– Ő is így akarta, mert ez volt a legjobb megoldás mindenkinek. – Leszegett fejjel, megbántottan hallgatom. – És ne lázadozz az esküvő ellen! A sejk nem rossz ember, mindent megad majd neked. – Hát ennyire nem ismer? Nem érti, hogy a halálos ítéletemet írja alá azzal, ha férjhez kényszerít hozzá? Aztán ahogy tovább folytatja sötét monológját, lassacskán kezd derengeni, hogy mi áll a dolog hátterében. – Sok minden van benned anyádból, engedetlen vagy, konok, folyton lázadsz, és ennek nem lesz jó vége, lányom. A házasság majd helyes útra térit, lenyugszol, és ha gyerekeid lesznek, mindent másképpen látsz majd – mondja, már szinte atyáskodóan, de engem nem hat meg.

Ezek szerint túl sok tulajdonságot lát bennem az anyámból, és csírájában akarja elfojtani ezeket. Az ő engedetlenségét akarja most megtorolni rajtam. Azt hiszi, jót tesz vele, ha férjhez kényszerít, kiölve ezzel belőlem a lázadó európait. De téved, ha azt gondolja, ez így működik. Minél inkább kényszerít, annál nagyobbra nő az ellenállás bennem. Érzelmektől remegő hangon szólalok meg, könnyek szorongatják a torkomat:

– Megölsz, ha hozzá kényszerítesz.

– Badarság – legyint irritáltan, és hátat fordítva a kijárat felé indul.

Összetörve állok, ahogy világossá lesz előttem, apám nem fog engedni a házasságból. Nem viselkedett velem szemben még ennyire konokul, de ez a dolog láthatóan a szívügye, és nem nyugszik addig, míg Saud sejk hitveseként nem lát. A jövőm, a terveim, az álmaim, mind darabokra hullnak a szemem előtt, és nem tehetek ellene semmit. Könny csorog végig az arcomon, legszívesebben lefeküdnék a földre, és meghalnék.

Apám megáll az ajtóban nekem háttal, keze a kilincsen, de nem mozdul egy ideig. Mielőtt kilépne, még lassan visszafordul, és meglepően búskomor hangon szólal meg:

– Azt kérdezted, szerettem-e – mélyet sóhajt, hanglejtésével szinkronban az arcvonásai is megenyhülnek. – Szerettem a magam módján, de neki ez nem volt elég.

3. Fejezet

Liam

Nem tudom elhinni, hogy hagytam magam rábeszélni, erre az őrültségre. Kitekerem Lily nyakát, ha legközelebb találkozunk – dohogok magamban a taxi hátsó ülésén. Ujjaim idegesen dobolnak a térdemen, ahogy kifelé bámulok a londoni éjszakába, miközben a szemem sarkából látom, hogy a csinos kis szőke csábosan rebegteti rám a szempilláját. Már előre látom, milyen kínos lesz, amikor felkísérem a lakása ajtajáig, és rájön, hogy nem megyek be vele.

Megeresztek felé egy kényszeredett mosolyt, nem akarok udvariatlan lenni, de túlzásba sem szeretném vinni, nehogy félreértse. Nem mintha nem lenne vonzó nő. Kicsit olcsó módon, de az, és ez nem csak nekem tűnt fel, hanem az étterem minden egyes pincérjének, meg a vendégek nagy részének is. Hullámos, vállig érő szőke tincsek, kerek fenék, vékony derék, olyan… Monroe típus. 90%, hogy nem igaziak a cicijei. Túl peckesen dudorodnak előre a pólója alól. Minimum D-s méret, ezért sem természetes, hogy ennél a nagyságnál a szövet ennyire ellenálljon a gravitációnak.

Sóhajtok, és ujjaimmal végigszántok a hajamon, amikor rájövök, hogy már megint kitört belőlem az orvos. Találkozik a tekintetünk, és elégedett mosollyal nyugtázza, hogy már egy ideje a melleit csekkolgatom. A francba! Mi a frásznak küldök félreérthető jeleket?

Egyébként is utálom ezeket a vakrandikat, egyszerűen nem az én stílusom. Hiába, nem lehet mindenki Dylan Stark – vigyorodom el önkéntelenül, a haveromra gondolva –, de egyszerűen nem tudtam nemet mondani a húgomnak, amikor könyörgött, hogy bólintsak rá a dupla randira. Olyan régen láttuk már egymást, és most, hogy egy hétre hazalátogattak Egyiptomból – ő meg a barátja, Jim seggfej Osborne – nem akartam csalódást okozni neki. Lily a fejébe vette, hogy véget vet a remete életemnek, ahogy ő fogalmazott, és mindenképpen összehoz valamelyik barátnőjével. Azt is mondta; itt lenne az ideje tovább lépni, mert már négy éve, hogy a dolog történt. Nem vitatkozom. Igaza van. Ideje lenne, és nem is arról van szó, hogy nem akarok tovább lépni, csak éppen… Az nem elég, hogy az ember fejben elhatározza, a többi dolognak is stimmelni kell. Egy hétnél senkivel sem jutottam tovább, még azzal a szexi kis nővérrel sem, a klinikáról. Hogy is hívták… – vakarom meg a fejem elmélázva. – Valery? Vanessa? Tutira V-vel kezdődött a neve.

Most meg itt ül mellettem Miss Monroe a műcicijeivel, én meg azt fogalmazgatom magamban, hogy a bánatban adom be neki tapintatosan, hogy ma éjjel nem hancúrozunk együtt. Míg a taxi lelassít a megadott cím előtt, eszembe jut, hogy talán túl parázom az egészet. A csaj tényleg dögös, és hát, alaposan rám is férne a szex. Igaz, hogy a farkamon kívül nem volt hatással egyetlen más testrészemre sem az este folyamán, de lehet, bennem van a hiba. Túl magasak az elvárásaim.

Kifizetem a taxit, kisegítem Miss Monroe-t, aki a kulcsát és a fenekét ütemesen riszálva előttem, elindul a bejárat felé. Engedelmesen követem fel a lépcsőn, ő meg közben arról csacsog, hogy csak átmenetileg lakik itt, mert egyébként utálja a környéket. Mit mondjak? Stratford nekem sem lenne álmaim otthona, az hétszentség. Jó, hogy elkísértem. Szarul esne, ha épp ma éjszaka, a közös vacsoránk után rabolná ki valami csöves a taxi meg a bejárati ajtó között. A lépcső tetején megáll, visszafordul, és sokat sejtetőn rám pislog. Hadüzenetnek is felér, ahogy lassú mozdulattal bedugja a kulcsot a zárba, és hátra veti szőke loboncát. A torkom kezd kiszáradni. Talán mégiscsak be kéne mennem. Aztán ahogy csábosan beharapja a szája szélét, a mozdulatból egyből beugrik a múltkori fiaskó a csajjal a bárból.

Azt hiszem életemben nem voltam még úgy bepiálva, mint amikor Dylannel a 28. születésnapunkat ünnepeltük. A helyzet az, hogy alapból nem vagyok az az egyéjszakás típusú pali. Szar vagyok az ilyesmiben, úgy értem, a másnap reggelekben, a „majd hívlak, bébi” féle szövegekben. Dylan mindig azt mondja, túlkombinálom a dolgot, mindenre rágörcsölök. Lehet, nem tudom. Mindenesetre azon az éjszakán eléggé ki voltam ütve ahhoz, hogy a csaj a bárból az ágyamban kössön ki, reggel meg arra sem emlékeztem, hogy hívják. Kurvára kínos volt, mert miközben a fejfájás az agyamat szaggatta, ő nagyon is otthon érezte magát. Dél is elmúlt, mire végre sikerült tapintatosan kitennem. Amikor a csaj másnap ott állt a rendelőm küszöbén egyik kezében egy hátizsákkal, a másikban meg a Chihuahuával, megesküdtem, hogy soha többé egyéjszakás kaland.

A szőkeség kinyitja az ajtót és várakozásteljesen rebegteti a szempilláit. Szembenézünk egy pillanatra, de a világon semmi sem mozdul meg bennem. Úgy látszik, mégsem vagyok annyira kanos, hogy ez így is elég legyen, és ekkor már biztos vagyok benne, hogy ma is egyedül alszom. Lehajolok, és adok az arcára egy puszit.

– Nagyszerű este volt, Carrie. Köszönöm. Vigyázz magadra és jó éjt!

– De, Liam…

Visszahúzódom, és már mozdulok is a lépcső felé, alkalmat sem akarok adni neki, hogy kérdezzen. Látom, hogy leesett az álla a csodálkozástól, még a homloka is ráncba fut, ahogy próbálja besorolni a viselkedésemet. Nem a te hibád, szőke Carrie. Én vagyok ilyen agybajos pöcs, hogy visszautasítok egy ingyen numerát, csak mert nem érzem a kémiát köztünk.

Zsebre tett kézzel kocogok le a lépcsőn, ki az utcára, de közben a hátamon érzem a tekintetét. A nyakamat teszem rá, hogy a pokolba kíván, és biztos, hogy azonnal fel is hívja a húgomat, hogy elmondja, neki mekkora gyökér vagyok. Annyi baj legyen. Holnap reggel még jobban utált volna.

Szívem szerint sétálnék egyet, hogy kiszellőztessem a fejem, de ez nem túl jó ötlet a városnak ezen a részén, főleg késő éjszaka, ezért inkább leintek egy taxit. A Camden Town közelében tetetem ki magam, innen már csak tizenöt perc séta hazáig. Egész nap a rendelőben dekkoltam, jól esik a friss levegő. Eszembe jut, hogy holnap Lily tiszteletére családi összeröffenés lesz anyáméknál, de most valahogy ennek sem tudok igazán örülni. Nem a húgom, hanem a barátja miatt. Van valami a fasziban, amitől lábrázást kapok. Nem tudnám megmondani, hogy pontosan miért, de valahányszor találkozunk, elkap a késztetés, hogy végigrugdossam a házon, és feltöröljem vele a padlót. Bár kívülről minden okénak látszik, nekem valami mégis bűzlik körülötte. Mióta Jim Osborne két évvel ezelőtt elfogadta azt az állást Kairóban, Lily pedig gyakorlatilag feladta az itteni életét, hogy vele mehessen, alig látjuk a húgomat. Most is csak pár napra jöttek látogatóba, és anyám, érthető módon, minél többet szeretne kapni belőle. Mivel a szüleim, apám gyengesége miatt szinte már sehova nem utaznak, több mint egy éve nem találkoztak. Ráadásul Dylan is csak jövő héten ér haza a szokásos, féléves vitorlázásából, így ő sem lesz ott anyáméknál. Ha nincs aki visszafogjon, nagy az esély rá, hogy az első beszólásnál letörlöm az elégedett vigyort Osborne képéről a hétvégén.