Melania G.
Mazzucco

Az építésznő

– részlet –

Fordította Todero Anna

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Melania G. Mazzucco: L’architettrice
Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino, 2019

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.
A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Copyright © 2019 Melania G. Mazzucco
Hungarian translation © 2022 Todero Anna
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép: Allegory of Architecture (ismeretlen művész),
Rome, Galleria Spada © 2021
Photo Scala, Florence; courtesy of the Ministero Beni
e Att. Culturali e del Turismo

ISBN 978 963 518 089 9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Ezt a könyvet Andreinának ajánlom.
Az 1950-es években építészetet tanult, de amikor
rájött, hogy a női építész ritkább,
mint a hibonit, otthagyta az egyetemet.
Férjhez ment, és két gyereket szült. A második én vagyok.

A nő számára az a dicsőség, ha nem beszélnek róla.

Ortensia Mancini,
Mazzarino hercegnője

A cethal

A dolog szürke volt, mint a por, és ívelt vonalú, mint egy alkimista lombikja: alul pocakos, felül keskenyebb. Nem lehetett nagyobb fél arasznál. Váratlanul jelent meg apám íróasztalán, a lázas izgalommal telefirkált papírlapok tetején. Először papírnehezéknek hittem, valami ókori szobor töredékének. Apám ugyanis, anyám pörlekedése ellenére, rászokott, hogy mindenféle tárgyakat összeszedjen, legyen az az ember, a természet vagy a véletlen alkotása: némelyiket találta, némelyiket más kincsvadásszal cserélte, néha vásárolt is, mígnem a dolgozószobája már jobban hasonlított egy ószeres bódéjára, mint egy festő műtermére.

Körtefa dobozkákban őrizgette a vértanúk csontdarabkáit, holt istenségek lábujjait, veseköveket, amelyeket a sógora szedett ki a betegei éjjeliedényéből: a könyvespolcokra zsúfolta őket, lapjaikra hulló héber és latin nyelvű kötetek, felboncolt holttestek szerveit ábrázoló táblák, sőt gondosan üvegbe zárt ytzquinteporzotli- és xoloitzcuintli-, vagyis mexikói kutya- és farkasbőrök közé. Ez a mindig sötét helyiség, ahol enyv, égett fa és régi papír szaga terjengett, apám világa abból az időből, amikor még nem volt az apám, olyan erősen vonzott, mint a mágnes a vasszilánkot.

Apám megkövetelte, hogy ne zavarják, de sosem reteszelte be az ajtaját, talán mert igazából szerette nézni, ahogy a kincsei közt kutakodom. A nővérem, Albina semmiféle érdeklődést nem mutatott a rajzai és lepréselt virágai iránt. Amikor besurrantam, apám épp csak felnézett a papírjáról, és ujját a szája elé emelve csöndre intett. Azután a tintába mártotta a tollát, és megfeledkezett rólam. Felkapaszkodtam a támlátlan székre, lógáztam a lábam, és figyeltem, ahogy csak ír, ír és ír. Ki tudja, mit. Akkoriban még csak szótagolva tudtam olvasni. És nem értettem, miért kell egy festőnek ilyen gyakran használnia a tollat.

Az a dolog azonban nem szobortöredék volt, és nem is kődarab. A tenger és a rothadás orrfacsaró szaga áradt belőle, mintha valamikor élő anyag lett volna, sőt félig-meddig még most is élne. Februárban jártunk, a hideg miatt csukva kellett tartani az ablakokat, és kisvártatva gyomorforgató lett a bűz. Az első napon anyám undorral parancsolt rá apámra, hogy azonnal tüntesse el azt az ocsmányságot. Apám szánakozó pillantást vetett rá. Hallgass, ostoba némber, dohogott, magad sem tudod, mit locsogsz. Ez az „ocsmányság” a legértékesebb tárgy ebben a szobában, figyelmeztette. Mennyit ér?, élénkült fel anyám, és máris a kezét nyújtotta. Apám tréfásan rácsapott egyet. Léteznek olyan ritkaságok, amelyeknek nincs áruk, még ezer scudóért sem adnám el, jelentette ki. Én bizony ezer scudóért a férjemet is eladnám, nevetett anyám, és rám kacsintott, de sajnos az én uram nem ér ennyit. De azután meglepő szelídséggel hozzátette: Giovanni, tüntesd el, mert megmételyezi a levegőt, nem szeretném, ha valami kórságot kapnának tőle a gyerekeim.

A dolog azonban nem tűnt el. A tenger és a bomlás szagával árasztotta el a lakás minden zugát, mígnem, ahogy teltek a napok, kiszáradt – olyan száraz és mozdulatlan lett, mint egy ásvány.

Mindazonáltal nem ásvány volt. Sem kő, sem tufa. Az elefántcsontra hasonlított, meg a szarura. Szivacsos volt a felszíne, apró lyukak borították. Egyik oldalán fehéres sörték meredeztek, olyanok, mint a sündisznó tüskéi. Apám arra intett, hogy óvatosan bánjak vele, mert egy olyan állat testének darabja, amely a mi tengereinkben sosem fordul elő. Egy másik világ teremtményéé. Egy cethalé.

A téli estéken, amikor az eső vagy a hó a négy fal közé kényszerítette, apám színpadra állította Angelica, Astolfo és Ruggiero legkalandosabb történeteit az Őrjöngő Lórántból, vagy komédiákat rögtönzött, velencei, bergamói vagy nápolyi nyelven hablatyolva Pantalone, Zanni vagy a Kapitány szerepében. Előttünk próbálta a jeleneteket – mi voltunk az első közönsége. Albina és én sosem tarthattunk vele az előadásokra, még magánházakba sem, mert csak férjes asszonyokat engedtek be. Apám szívesen játszott előttünk. Kegyetlen ártatlanságunkban mi voltunk a legelfogulatlanabb bírálói. Ha egy tréfa nem nevettetett meg minket, kihúzta. Úgy vélte, hogy az az igazi komikum, ami a félkegyelműekre is hat.

De házi előadásaival más célja is volt. Engem akart mulattatni, felrázni, hogy kigyógyítson velem született fogyatékosságomból. Önként vállalta ezt a feladatot, mintegy vezeklésképpen. Ugyanis egy idő óta olykor minden látható ok nélkül, váratlanul álomba merültem – lecsúsztam a székről, vagy ernyedt öntudatlanságban arccal a tányérra borultam. Anyám arra gyanakodott, hogy valamiféle boszorkányság vette el az eszem.

Nevettem, de a vidámságom nem tartott tovább egy nyári zápornál. Fogyatékosságom felfedezése megváltoztatott. Mindentől féltem, legfőképpen saját magamtól. Nem mertem többé elszakadni az ismerős szobáktól: bármikor megtörténhet, és ha idegenek között tör rám, talán elvisznek az ispotályba, vagy egyszerűen otthagynak valahol. Inkább otthon maradtam, és Antonia húgomat dédelgettem. Megfürdettem a dézsában, dalocskákat és meséket találtam ki a kedvéért. Őrülten vágytam rá, hogy felnőjek, és magam is anya legyek. Máris kész kis nő voltam, néma és engedelmes. És az is maradtam volna, ha az a dolog nem jelenik meg apám íróasztalán.

Egyetlen története sem nyűgözött le annyira, mint a cethalé, amely 1624-ben, egy februári estén Santa Severa közelében vetődött ki a köves partra.

Már leszállt az éj, amikor a vár egyik őre megpillantott a tengerben – egy mérföldnyi távolságra, Civitavecchia felé – valami sötét tömeget. Talán egy hajótörés roncsainak sodródó szigete? Vagy ellenséges gálya? Netán barbár kalózok közelednek portyára készülve? Az őr azonnal riadót fújt. A katonák lerohantak a tengerpartra. De nem sziget volt az, és nem is hajó. Olyan hatalmas volt, hogy valamiféle ördögi jelenésnek hitték. A fáklyafényben már látszott, hogy a tengeri szörny pár ölnyire hever a parttól. A víz jéghideg volt. De a katonák nem ezért haboztak, mielőtt elindultak volna felé. Attól tartottak, hogy a leviatán még él. A pirkadat első sugarainál egy vállalkozó kedvű halász térdig feltűrte a nadrágszárát, és odamerészkedett az immár mozdulatlanul heverő, nagy, szürke tömbhöz.

A katonák értesítették a tiszteket, a tisztek pedig a Santa Severa-i vár parancsnokságát. A vár, akárcsak a környező földek, a Santo Spirito Ispotályhoz tartozott. Az új nap fényénél azután a szörnyről kiderült, hogy egy ártalmatlan cethal. A mi tengerünkben emberemlékezet óta nem láttak efféle jószágot.

A tájékozottabbaknak eszébe jutott, hogy négy éve Korzika partjainál találtak egy döglött bálnát; de Itáliában még soha. Bizonyára az óceánból úszott el idáig. Talán egy kardszárnyú delfin vette üldözőbe, és a Földközi-tenger felé menekülve olyan messze jutott, hogy már nem talált vissza. Magányos nőstény volt. Semmi sem utalt rá, hogy lettek volna kicsinyei.

Egyes tudósok szerint nagyon idős lehetett, és ezért nem voltak társai. Mások szerint elhagyta a kalauza. A cet ugyanis együtt él egy hosszú, fehér hallal, amely rátapad a pofájára, és mindig vele marad. Belöki a szájába a táplálékául szolgáló apró halakat, elhárítja a veszedelmeket, és tüskés farkával kormánylapátként vezérli át a tengereken és áramlatokon. Ezért nevezik kalauznak. Cserébe ennivalóhoz és védelemhez jut: viharok idején elbújhat a bálna szájában. Nem tudnak egymás nélkül élni. Ha a bálna elveszti a kalauzát, nem tud sem előrefelé úszni, sem vissza: biztos halál vár rá.

A tetem fennakadt a partot szegélyező sziklákon, amelyekhez gyakran csaptak a hullámok kisebb-nagyobb vitorlásokat. Több mint kilencvenegy arasz hosszú volt, és ötven arasz széles, és olyan súlyos, hogy harminc ember sem bírta kivonszolni a homokra. Végül úgy döntöttek, hogy ott helyben feldarabolják. Úgy másztak fel csillogó hátára, mint valami dombra. Világosszürke bőre vékony és finom tapintású volt, mint a tafota.

Pár óra alatt zsúfolásig megtelt emberekkel a máskor oly kihalt part, olyannyira, hogy már el se fértek. Rómából egész kocsikaravánok szállították a helyszínre a természettudományok és az állattan művelőit, a műkedvelő természetbúvárokat, a papokat, költőket és festőket. Egyesek tanulmányozni kívánták a cethalat, mások egyszerűen csak látni akarták, megint mások le akarták rajzolni, hogy fennmaradjon az emléke. A cethal igazi csodaszámba ment.

Sokan azonban hasonló mohósággal kívánták birtokba venni. Lefizették a környékbeli parasztokat és halászokat, hogy szerezzék meg a farkát, az úszóit, a húsát, a csigolyáit. A legleleményesebbek máris arról ábrándoztak, hogy trónust vagy széket készítenek belőle. Karókkal és gerendákkal peckelték ki a száját, amely akkora volt, hogy akár egy lovas is elfért volna benne. A beleit is ki akarták húzni, de vastagabbak voltak, mint egy ember dereka. A húsa vörös volt, akár a marháé. A hátán lévő hájréteget három szekérrel tudták csak elvinni, a belőle nyert zsír pedig kilenc hordót töltött meg, és egy egész éven át égett a lámpásokban. A fogai embermagasságúak voltak, de hátrafelé haladva egyre kisebbek, akár az orgonasípok. A legkisebb alig volt nagyobb, mint egy alkimista lombikja. Ez volt az, amit apám az íróasztalán tartott.

Luigi Bugatti testvértől kapta, az ispotály építészétől, aki nem messze lakott tőlünk, és apám legjobb barátja lett: mindennap találkoztak, hogy megbeszéljék, mi újság az Örök Város építkezésein. Leone testvér, a felettese szerzett neki csontokat, húst és zsírt, Luigi testvér pedig mindent megmutatott apámnak, mert tudta, hogy nincs nála kíváncsibb ember Rómában, valósággal szomjazza az újdonságokat és a tudást. A tárgy tehát, amely annyira elbűvölt, nem más volt, mint annak a messziről jött bálnának a legkisebb foga.

Aznap éjjel a cethalról álmodtam. Elveszetten bolyongott a hullámok között, magukhoz vonzották a vár fényei, de amikor közelebb úszott, az éles sziklák mély sebet ejtettek a hasán. Olyan magasra fröcskölte a vizet az orrnyílásából, mint egy ház, de elhagyta a kalauza, és senki sem sietett a segítségére. Sírva ébredtem fel. Elpusztult, Plautilla, mondta apám. Már nem tudunk segíteni rajta. Látni szeretném, könyörögtem. Vigyen el megnézni, apámuram. Nem tér vissza soha, nem lesz még egy ilyen.

Én is oda akartam menni, Plautilla, és el is vittelek volna, nyugtatgatott, de most már késő, nem mehetünk. A rothadás bűze egészen Civitavecchiáig megmételyezte a levegőt. Meg kell várni, hogy a természet elvégezze a maga munkáját.

Hogy megvigasztaljon, fogott egy papírlapot, tollat ragadott, belemártotta a szépiatintába, és lerajzolta nekem a bálnát. Nyitott, mosolygó szájjal, boldogan úszott a Tirrén-tenger sekély vizében. Kitalált, mesebeli cethal volt ez, mert az igazit apám csak azután ismerte meg, hogy Bernardino Radi, aki a civitavecchiai építkezéseket felügyelte, és azonnal elment megnézni a partra vetődött cethalat, metszetet csinált a róla készített rajzából, amit aztán Róma-szerte árult a könyvesboltokban.

De ha már nem fog bűzleni, elvisz hozzá, apámuram?, könyörögtem. Apám szórakozottan bólintott. Négy nappal a bálna megtalálása után, ördögi sebességgel megírta Tudósítás a cethalról című művét, pár óra múlva nyomdába adta, és másnap már meg lehetett vásárolni a Borgo Vecchión a bolognai könyvárusnál, a Cavallettóval szemben. Az első kiadás hamar elfogyott, a példányok eljutottak Róma minden részébe, kézről kézre adták őket a kocsmákban, és sokan gratuláltak apámnak az érzékletes leíráshoz. Ám innentől már nem érdekelte a bálna. Apámat mindig jobban vonzotta az, ami még nem történt meg.

Én hosszú évekig nem tudtam kiverni a fejemből a Santa Severa-i cethalat. Nem tudom, miért kavart fel annyira az az eltévedt, fantasztikus, magányos lény. Simogattam az íróasztalon álló, időközben kiszáradt fogat, és sírtam, ha a tenger királynőjére gondoltam, akit összezúztak a szirtek. Anyám csak nevetett rajtam. Édes szívem, mondta csúfondárosan, ne pazarold el a könnyeidet, még szükséged lesz rájuk.

Tavasszal azonban apám megegyezett a Santo Spirito szerzeteseivel, és megengedte, hogy elkísérjem. A kocsi annyira zsúfolt volt, hogy kénytelen voltam apám térdére kuporodni. A Porta San Pancrazión keresztül hagytuk el Rómát: az ablakhoz nyomtam az orrom, úgy néztem csodálkozva a kertészek rozoga kordéit, amelyek zöldborsóval, salátával, lila fejű articsókával megrakva várták, hogy beléphessenek a városba. Gazdáik alázatosan levették a kalapjukat, amikor elhaladtunk mellettük.

A falon túl Róma egyszer csak véget ért. Egyik pillanatról a másikra. Mindig is sötét sikátorokban laktam, ahol az ablakon kihajolva szinte meg tudtam érinteni a szemközti ház falát: az, amit most láttam, szinte elképzelhetetlen volt számomra – a végtelen vidéki táj, a láthatatlan birtokokat szegélyező, sötét falak hullámzó geometriája, a zöld parcellák, ameddig a szem ellát, köztük szőlőtőkék sora vagy fás-bokros ligetek. Akkoriban még nem álltak villák azon a völgyekkel és vízmosásokkal szabdalt fennsíkon, amely egészen a tengerig nyúlt. Nem is sejtettem, hogy egyszer majd az itteni szőlőskertek, erdők és articsókaföldek között teljesedik be a sorsom.

Életemben először utaztam kocsival. A zötykölődéstől, a rázkódástól, a hintázástól hányingerem támadt. Mielőtt szólhattam volna apámnak, hogy rosszul vagyok, lehánytam az ingét. Szent Kleofás, sóhajtott fel beletörődően, nem hoztam másik inget. Bocsássanak meg, fordult a barátokhoz. Azok undorral fintorogtak. A jelenlétem máris zavart keltett. A kocsis megállt egy kút mellett, hogy apám kiöblíthesse az ingét, én pedig a számat. Apám félmeztelenül ült vissza a kocsiba. Negyvenöt éves volt, de kecses, mint egy madárka.

A Mala Grotta kocsmája után egyre ritkábban tűntek fel tornyok és tanyaházak, és a kocsi nemsokára már üres úton haladt, porfelhőben. Még az árkok fölött átívelő hidakon sem találkoztunk senkivel. Csak bivalyok lakták ennek az egészségtelen vidéknek a mocsarait. Nem volt itt semmi, amin megpihenhetett volna a tekintetem. Apám pihés mellének támasztottam a fejemet, és elbóbiskoltam, elringatott szíve lassú dobogása.

Kiabálásra ébredtem, és arra, hogy megállt a kocsi. Sietve kiugrottam. Egy szélroham letépte a fejemről fehér fátylamat. Utána akartam szaladni, de megtorpantam. Ez volt az első – és egyetlen – alkalom, hogy láttam a tengert. Azúrkék volt, a hullámok ezüstös csipkeszegélyt hímeztek rá. Azúrkék volt, majd távolabb egyre sötétebb, a messzeségben már fémlemezre hasonlított. Víz, ameddig a szem ellát. A halványkék égtől nyílegyenes vonal választotta el, mintha csak vonalzóval húzták volna. Apám a vállamra tette a kezét, és azt mondta, hogy a tenger túlsó partján, nagyon-nagyon messze Franciaország van. Ekkor hallottam először erről az országról.

A Santo Spirito Ispotály perjele értesítette érkezésünkről a vár katonáit, ők kísértek el minket oda, ahol megtalálták a bálnát. De az állat már nem volt ott. Csak a koponya hosszú csontjai maradtak, a hátgerinc szúrós csonkjai és a mellkas ellipszis alakú darabjai. Úgy festett, mint egy felborult hajó roncsa. De a csontok olyan fehérek voltak, mint a márvány, és a maradványok inkább a Via Appia mentén elszórt ókori romokra emlékeztettek, az összetört oszlopfők kupacaira, a leomlott pillérekre, a semmibe nyúló párkányokra, amelyekből csak a képzelet tudta összerakni az egykori épületek formáját.

De azért nem voltam csalódott. A hatalmas maradványok ugyanazt a nagyságot és pompát sugallták, mint az ókori Róma romjai. Megértettem, hogy a cethal igazi csoda volt. A szeme akkora lehetett, mint egy kocsikerék, lelkendezett apám, a pupillái akár az ébenfa tekegolyók. Nem elvont mértékegységekkel dobálózott, hanem láthatóvá tette a dolgokat. És hogy megértsem az ismeretlent, hétköznapi tárgyakhoz hasonlította: a fogak olyan sűrűn álltak, mint a kender gerebenezéséhez használt fésűé, az alsó ajka olyan duzzadt és gömbölyű volt, mint a várfalak tövében húzódó travertinpártázat… Apámnak megvolt a tehetsége ahhoz, hogy a szavakkal felidézze a dolgokat, mint egy varázsló. Író volt, bár ezt akkor még nem tudtam. És nem sokáig figyeltem rá. Bámultam a csigolyák taréját, amelyen tajtékot verve törtek meg a hullámok. Hunyorítva néztem a horizontot, azt remélve, hogy meglátok egy másik, vizet fröcskölő bálnát. De csak a Santa Marinella-i halászok egyárbócosai lebegtek a víz színén, távolabb pedig egy Porto Ercole felé tartó hajó vitorlái.

A mi vizeinkben nem élnek bálnák, Plautilla, mondta apám elgondolkodva. De ez még nem jelenti azt, hogy ne léteznének. Ezért olyan kedves nekem az a fog, és ezért tartom meg örökre. Ez egy ígéret, érted? A dolgok, amiket nem ismerünk, valahol léteznek. És nekünk meg kell keresnünk vagy alkotnunk őket.

Igen, apámuram, bólintottam, noha valójában nem értettem, mit akar mondani ezzel. Először beszélt hozzám úgy, mint egy felnőtthöz, pedig csak alig nyolcéves kislány voltam. És eddig nem sok figyelmet szentelt nekem. Én voltam a fölösleges gyerek. A második lány. Fogyatékos voltam, még csak nem is szép, és csupán az tett különlegessé, hogy bármikor álomba ájulhattam. Félénk voltam, túlságosan is engedelmes, csak titkon vágytam rá, hogy valami más legyek. Hősnő, hercegnő, harcos amazon – olyan teremtmény, akiben megvan az ellenállhatatlan akarat, hogy magasra törjön ebben a világban, hogy dicsőség és megbecsülés övezze. Apám művészként az öcsémet, Basiliót tekintette reménybeli örökösének, a szeretetét pedig már odaadta anyámnak és Albina nővéremnek. Nekem kevés jutott.

Ám a cethal története csak engem érdekelt, és csak én értettem meg, mit jelent számára az a fog. És talán számomra is. Felismertem valamit abban az öreg, bátor és magányos nőstényben – valamit, ami egyszerre vonzott és megrémített.

Apám levette a cipőjét, rám szólt, hogy vegyem le én is, és azt mondta, vigyázzak, mert a homok tele van kagylókkal, és törött héjuk pengeéles. Azután kézen fogott, és besétáltunk a sekély vízbe. A maradványok alig tizenkét lábra voltak a szárazföldtől. De nem jutottunk el odáig. Már néhány lépés után kicsordult a könnyem a fájdalomtól. Valami megszúrta a lábam. Apám is keservesen szitkozódott. A síkos algákkal benőtt köveket tengeri sünök lepték. Tüskéik belefúródtak a sarkunkba, a lábujjainkba, a talpunkba. Végül a katonáknak kellett kivinniük minket a vízből, noha mindketten büszkén tiltakoztunk, és azt hajtogattuk, hogy tovább akarunk menni.

Átfagyva szálltunk vissza a kocsiba, vizes ruháinkat nem szárította meg a májusi napfény, és mezítláb voltunk, a lábfejünket olajba mártott kötés takarta: az ispotály ápolói órákon át szedegették a tüskéket a lábunkból – apró szemcsék voltak, feketék, akár a bors –, anyám pedig hetekig szidta a férjét, amiért ilyen őrültséget talált ki azzal a faramuci eszével. Hogyan fordulhatott meg a fejében az a gondolat, hogy elviszi a kislányt Santa Severába? Mi haszna volt ennek? Kisebesedett láb, és magas láz. De apám és én tudtuk, hogy megérte leróni tiszteletünket a cethal maradványai előtt. És a következő huszonegy évben, amit egymás közelségében éltünk le, egyszer sem folytattunk mélyebb beszélgetést, mint ott a parton.

A cetfog itt van az íróasztalomon. Minden mástól meg kellett válnom, de erről soha nem mondtam volna le. Már nincs se szaga, se színe. A tüskéi leestek, és a por bevette magát a pórusokba, amitől hamuszínű patina vonta be. Mindennap megnézem. Apám csaknem hatvan éve hagyott el. Nem emlékszem már a hangjára, és az arcvonásait is elfelejtettem, mióta elajándékoztam a könyvet, amelyben benne volt a portréja. De bárhol van is, szeretném elmondani neki, hogy én is megtartottam az ígéretet.

Az alapkő

Senki sem tud rólam. A nevem három arasz mélyen rejlik a szűz földben, a Gianicolónak vagyis Janus-hegynek nevezett domb szívében. Janus a küszöbök istene, városunk védőszelleme. Ő lenne a sorsom istene is, ha egy másik évszázadban születtem volna. A domb, amelyet mindig friss tengeri szél borzol, egymagában áll, félrehúzódva, a folyó rossz oldalán. Mégis Róma fölé magasodik. De nem csak ezért szerettük. Alkonyatkor odafentről, barátném, mondta az apát, minden este azt figyelem, hogyan törli el Róma szépségét lassan, lágyan a sötétség. A kupolákat, a fákat, a palotákat, a tereket, a lakótornyokat, a szökőkutakat, a harangtornyokat, a kereszteket. Minden elenyészik, mint egy álom. Én pedig megbékélek csalódásaimmal.

A nevemet az ókori emlékművek elegáns betűivel egy ólomlemezre vésték. A kőművesek egy októberi reggelen helyezték el az alapokban. Az alapkőletétel fennkölt szertartás, mégis vidám, mint egy keresztelő. Senkinek sem jut eszébe ilyenkor, hogy a kezdet egyben vég is, és hogy ha létrehozunk valamit, az magában foglalja elveszítésének lehetőségét is – a sikert éppúgy, mint a kudarcot, a diadalt ugyanúgy, mint a katasztrófát. Néha mindkettőt.

De akkor még nem tudtam ezt. Kalapált a szívem, kiszáradt a szám, annyira megrendített, hogy egyszerre vagyok a keresztelő pap, a keresztanya és az anya. Ott, ahol a többiek csak hatalmas gödröt láttak – és a kifordított gyökerek szálaival behálózott, felásott földet –, én már elképzeltem a teraszt a szökőkúttal, az oszlopos mellvédet, a homlokzatot, a szobrokat és az ablakokat, amelyekről visszaverődnek majd a napsugarak.

A kocsi a telekhatáron állt meg. Amikor elhúztam a függönyt, láttam, hogy már mind felsorakoztak: a munkások behúzódtak a tető alá, ahol a kőfaragók szoktak dolgozni, és az építésvezető köré gyűltek; az apát a gödör szélén állt, magas volt, és vékony, mint egy esti árnyék, mellette a titkára szarukeretes szemüveggel, a papok raja, egyforma fekete reverendájukat szél dagasztotta, a kormányzó tisztje tollas süveggel a fején, a közeli San Pancrazio-kolostor perjele, a követ hullámos parókájával és hegyes kis bajuszával, körülötte a kíséretéhez tartozó libériás ifjak. A lovak mozdulatlanul bóbiskoltak a lugasban: csak a farkukkal csapkodtak, hogy elűzzék a darazsakat, amelyeket a szőlőfürtök vonzottak oda.

Amikor a kocsis kinyitotta az ajtót, és a lépcsőhöz ért a cipőm, hirtelen elhalt a moraj, és zavart csönd borult az építkezésre. A kőművesek még sosem láttak. A leghóbortosabb híresztelések terjedtek rólam. Már az „építésznő” szó is álmodozásra késztette őket. Elmosolyodtam a gondolatra, hogy fiatalnak és szépnek hisznek. Az arcomat takaró fátyol miatt nem ellenőrizhették, igazuk van-e.

Kezdhetjük, asszonyom?, kérdezte az építésvezető, és közelebb lépett. Talán másik építészt is várunk, Beragiola mester?, kérdeztem vissza könnyedén. Mindig ilyen hangnemben kellett beszélnem vele. Az építésvezető intett a fejével a munkásoknak, mire egyikük tétova léptekkel odajött hozzám.

Az építésvezető szófukar lombard ember volt, rideg és tartózkodó, naptól cserzett bőrű. Komoly arcán soha nem tükröződött érzelem. Engedelmeskednie kellett nekem, mert a felettese voltam. Az apát világosan beleírta a szerződésbe, a viták és félreértések elkerülése végett. A lombard elfogadta. De attól tartok, nem szívesen. Vagy talán nem volt elég fantáziája ahhoz, hogy mérlegelje, mi lehet a következménye ennek a behódolásnak.

A munkás fogta a vakolókanalat, belemerítette a malteros vödörbe, és hozzátapasztotta a lemezt a kőhöz. Az apát sószemcséket szórt egy dézsa vízbe, majd beleöntötte az alapnak kiásott gödörbe, hogy stabil legyen az épület. Adiutorium nostrum in nomine Domini, qui fecit coelum et terram, mormolta a monsignore, a kereszt jelét rajzolva a levegőbe. Exorcizo te, creatura salis, per Deum vivum, per Deum verum, per Deum sanctum.1 Az építésvezető a kezembe nyomta a követ. Szabályos paralelepipedon volt, az élei ragyogó fehérek. Szerettem volna érezni az anyag durvaságát, de kesztyű volt rajtam. Meglepően könnyű volt a kő, életem sarokköve. Ahogy ott álltam, és a kezemben tartottam, mint valami áldozati ajándékot, arra gondoltam, hogy a fémlemez pont olyan méretű, mint egy kép. De nem tartogathattam sokáig, a szokás azt kívánta, hogy átadjam őexcellenciájának, a francia követnek. A követ szívesen lemondott volna erről a megtiszteltetésről, de nem tehette: ő volt a legmagasabb rangú a megjelentek közül. Meglepődött, hogy én adom át neki az alapkövet: a rítus szerint ez a jövendő épület építészének feladata. Úgy látszik, az apát nem beszélt neki rólam. A követ azonnal megszabadult a kőtől, mintha égetné az ujjait. Egyik kísérője szolgálatkészen megtörölgette őexcellenciája kesztyűjét a zsebkendőjével.

A fémlemezt a Borgo öntőműhelyének kovácsa készítette. Ez a hagyomány már a bibliai idők óta létezik, és remélem, fenn is marad: nélkülözhetetlen engesztelő rítus. A szerényebb építkezéseken terrakottából van az alapkő, a jelentősebbeken márványból. De a márvány azokat a sírköveket juttatta eszembe, amelyek lépten-nyomon előbukkannak Róma zsigereiből, valahányszor egy szőlőskertben felássák a földet, vagy egy paraszt felszántja a mezőt. A múlt nekropolisza nem hagyja, hogy az élők városa elfeledje. Ezért inkább fémet szerettem volna, és végül az ólmot választottam, mert ólomból voltak azok az átoktáblák is, amelyeket az ókoriak Anna Perenna nimfa kútjába dobáltak.

Ezt apám egyik barátja mesélte nekem kislány koromban. Úgy hívták: a Vakondok. A sok festő közül, akik bejáratosak voltak a házunkba, ő volt a kedvencem. Az arcát sebhely csúfította el, egy kardvágás emléke, amely kis híján pokolra juttatta, de én nem féltem tőle. Sőt inkább lenyűgözött, mint egy mesebeli óriás vagy a népballadák útonállói. Rossz híre volt, mert többször ült börtönben, egyszer halálra is ítélték, csak azért úszta meg, mert megváltoztatták a büntetését, a pápa hajóira küldték gályarabnak.

Apám azt mesélte, hogy a barátja felfedező. Az előző évszázad végén minden ifjú arról ábrándozott, hogy új földeket és új népeket fog felfedezni, átszeli az óceánokat, Amerika őserdőit és hegyláncait. A Vakondok viszont a föld sötétjében rejlő kontinenst választotta, amely mindenki számára láthatatlan volt, közeli, mégis olyan elérhetetlen, mint az Északi-sark. Nagyrészt illegális, föld alatti római portyázásai során rengeteg leletet hozott felszínre, akárcsak az Indiák vagy az Újvilág utazói, akik ismeretlen madarak tollaival, mérgezett nyílvesszőkkel, bálványszobrocskákkal, kígyóbőrökkel tértek haza. A szent leleteket – akár tényleg keresztény vértanúk csontjai voltak, akár csak ezt állította róluk – eladta. A pogányokat – amelyeket mintegy véletlenül talált – a barátainak ajándékozta. Szobrok ujjait, márványsaruk töredékeit, parfümösüvegek darabkáit, kockákat, terrakotta szarvas-, kutya-, nyúl- és macskafigurákat, amelyeket a vértanúk kora előtt sok-sok évszázaddal temettek el a szülők gyerekeik sírjába. Négy-öt éves lehettem: több tucatnyit kaptam tőle, és addig játszottam velük, míg szét nem porlottak az ujjaim között.

De a rejtélyes írással telerótt ólomtáblákért visszajött, és mit sem törődve apám tiltakozásával – aki papírnehezékként használta a súlyos tárgyakat – elvitte őket. Egy tudós vevője azt állította, hogy megfejtette a rajtuk lévő írást, és közölte vele, hogy mágikus átkokról van szó. A Vakondok visszadobta a táblákat a kútba, ahonnan kiszedte. Még azt sem volt hajlandó elárulni, pontosan Róma mely részén található ez a kút – félt, hogy magára vonja annak a sötét pogány istenségnek a haragját. Apám az átok elhárítása végett mindannyiunkat elvitt áldásért a Csodatévő Szűzanyához. A Vakondok nem jött velünk, és nem sokkal ezután meghalt.

Szerettem volna az ókoriakat utánozva fenyegető szavakat vésetni az ólomlemezre, amelyek félelmet keltenek, ahelyett hogy szónokiasan egy olyan háborút lezáró békét ünnepelnének, amely nem az enyém volt. Legszívesebben ezt írtam volna: „Századíziglen átkozott legyen, aki az örömök villájának egyetlen kövét is elmozdítja…”

Ehelyett csak egy rövid felirat került rá. Latin nyelven. Megemlékezett az évszámról – 1663 – és az építkezés körülményeiről, vagyis arról, hogy helyreállt a béke az Egyházi Állam és Franciaország között. Ez volt az apát két hazája: az egyikben született, a másikban szolgált. Nem emlékszem pontosan a szavakra. Sosem szerettem latint tanulni, mert azt hittem, hogy úgysem lesz rá szükségem.

A jövendő épület tulajdonosai általában egy híres költőhöz fordulnak az alapba temetendő kő ügyében, még akkor is, ha a verset, amit megír, soha többé nem olvashatja senki. Kivéve ha a fölébe emelt szerkezet földrengés, talajsüppedés vagy az építész számítási hibája miatt összeomlik, netán egyszerűen lebontják, mert omladozni kezd, vagy mert az ízlés változása elavulttá és nevetséges látvánnyá teszi – persze mind a költő, mind a megrendelő azt reméli, hogy mindez nem következik be. Több száz, több ezer ilyen kő lehet, minden ház alatt van egy. Feliratok egész gyűjteménye, amely sosem lát napvilágot, míg Róma áll.

Én egy olyan költőtől kértem verset, aki ismerőse volt az apátnak, az öcsémnek és nekem is. Carlo Cartarinak hívják, azt hiszem, még ma is él. Híresnek számított Rómában. Nevezhetném barátomnak, de ezt a szót úgy őrzöm, mint valami kincset; és készséggel elismerem, hogy hosszú életemben mindössze két barátom volt. 1663-ban szomszédok voltunk, ugyanabban a házban laktunk. Átjártunk egymáshoz: az ügyvéd szívesen kíváncsiskodott a könyvtárunkban, kölcsönkérte apám kéziratait, felajánlotta nekünk a kocsiját, politikáról és kúriai intrikákról beszélgetett az öcsémmel, én pedig hímzésekről és illatszerekről társalogtam a feleségével. De később még a lánya esküvőjére sem hívott meg minket, pedig a lányt én oktattam a festészet alapjaira. Arra kértem Cartarit, hogy írjon egy pársoros, versbe szedett jókívánságot, amely szerencsét hoz a villánknak. Nagy szükségem, nagy szükségünk volt rá.

A szentszéki ügyvéd szeretett írogatni, ahogy mindenki más is. Rómának mindig is több írója volt, mint lakója. Olvasták egymás műveit, dicsérgették egymást, hízelegtek, ha barátok voltak, és mérget okádtak az ellenségeikre. Mindenről írtak. Prózában, versben, népnyelven és latinul. Életük csip-csup semmiségeiről éppúgy, mint a világot felforgató eseményekről, a pápákról, a liturgiákról, a szentekről, az időről és a halálról. Az órákról, az angyalokról, a madarak tulajdonságairól, különös tekintettel az énekesmadarakra, az anyaméhben lakozó magzat vágyairól, a sörről, a bor természetéről, arról, hogy melegen jobb-e inni, vagy hidegen, egy kevés havat keverve bele. Rímbe szedtek bármit, ihlet és tehetség nélkül. Apámtól megtanultam, hogyan ismerhetem fel a valódi költészetet. Tudtam, hogy az ügyvéd nem fog jó verset írni, de nem érdekelt. A vers csupán konvenció. Nekem csak az utolsó sor számított. Az utolsó sor a nevem volt.

A keresztnevem és a családnevem. Az öcsém nem volt hajlandó megházasodni: kezdtem attól félni, hogy senki sem viseli majd a nevünket az új évszázadban, a jövőben, amelyet mi már nem láthatunk. Basilióval túlságosan sokáig voltunk apánk gyermekei, de furcsa módon sosem hittünk a leszármazás természetes örökségében. A gyerekek meghalhatnak, elhagyhatják, megtagadhatják, elárulhatják az embert, csalódást okozhatnak. Talán mi is azt gyanítottuk, hogy hűtlenek lettünk apánk tanításaihoz, és hogy ha Briccio visszatérhetne az életbe, akár egyetlen napra is, kitagadna minket. Arról álmodoztunk, hogy olyan művet hagyunk hátra, amely jóval időtállóbb lesz, mint a vérünk – különleges lesz, akár az üstökös, amely pont a villa építésekor tűnt fel Róma egén, s amelyet házunk ablakából csodáltunk az öcsémmel. Észrevettük, hogy amint múlik az idő, a csillag csóvája nem összezsugorodik, hanem növekszik, és eltűnődtünk, miféle üzenetet hozott nekünk. Azért helyeztem el a nevemet a villa alapjaiban – a villáéban, amely az enyém volt, még akkor is, ha tudtam, hogy egyetlen napig sem fogok benne lakni, egyetlen éjszakát sem töltök majd a falai között –, hogy valahol fennmaradjon az emlékem.

Az apát pénzesőt zúdított a gödörbe. Spanyol dublonokat, magyar aranyforintokat, velencei dukátokat, ezüst scudókat, római sestertiusokat. Nem tudom, mikor született ez a szokás, van benne valami ellenállhatatlanul pogány. De mindenki így tesz, még akkor is, ha egy templom építésének kezdetét ünneplik. A monsignore elmondta az áldást, majd körbejárta a gödröt, és szenteltvízzel hintette meg a leendő kápolna helyét. Mi követtük, mintha körmenetben vonulnánk a tömjénező mögött, imát mormolva. Az én imáim, az igazat megvallva, kissé szabálytalanok voltak. Add, hogy ne bizonyuljanak hibásnak a számításaim, daráltam magamban, add, hogy erős és szép legyen, áldd meg ezt a házat, hogy sokáig fennmaradjon. A tömjén, a valeriána, a fahéj és a mirha kipárolgása, amely a tömjéntartóból áradt, egy pillanatra elnyomta a föld nyirkosság-, gyanta- és rothadásszagát. Eközben a kubikos leereszkedett a gödörbe, és befalazta a követ. Az üreg mély volt, mert az alapoknak igen magas épületet kellett megtartaniuk. Onnan, ahol mi álltunk, már nem is látszott a kő. Ekkor csúsztattam le a láncáról az obszidiánmedált, amelyet negyvenhárom éve hordtam a nyakamban.

Úgy olvastam a Jelenések könyvében, hogy Jeruzsálem falába a zsidók jáspist és zafírt, kalcedont, smaragdot, szardonixot, krizolitot, berillt, topázt és ametisztet foglaltak. Egyszóval drágaköveket. Én pedig egy kis, fekete obszidiánkövet, ami pár garast ért. Mégis ez volt a legdrágább ékszerem. Mert negyvenhárom éve vártam, hogy beteljesüljön a jövendölés, és végre elérkezett az idő. A többiek figyelmét a litánia kötötte le, vagy elfogta őket az unalom, talán észre sem vették. Bedobtam az obszidiánmedált a mélységbe, a fémlemezre, hogy ott maradjon örökre.

Könnyek szöktek a szemembe. Az arcomat takaró, sűrű csipkefátyol elrejtette gyengeségemet. Lehet, hogy az építésvezetőnek feltűnt, de nem tette szóvá. A szertartás a végéhez közeledett, a vendégek már a kocsik felé igyekeztek, az apát pedig, aki nem vette észre a mozdulatomat, belém karolt, és odakísért a csörlőhöz, hogy az emelőcsiga működéséről magyarázzon valamit: hosszan értekezett a cementről és a téglákról, örvendezett, milyen jó minőségű a homok, amelyre építkezni fogunk. Nem tudtam odafigyelni a szavaira. Rá se bírtam nézni. Az arcát fehérítő rizspor nem rejtette el a szeme sarkában sokasodó ráncokat.

Nem akartam sírni. Boldog voltam. Azt gondoltam, ez életem csúcspontja. Sosem hittem volna, hogy megadatik számomra egy ilyen pillanat. Hogyan is hihettem volna? Egyetlen nő sem tervezett még olyan alkotást, amelyet most én készültem létrehozni. Azt sem tudom, volt-e olyan, aki álmodni mert ilyesmiről. Hálás voltam a kiváltságért, ugyanakkor szilárdan hittem, hogy megérdemeltem. Nem volt okom kételkedni benne, hogy a világ meg fogja tudni, ki rajzolta, tervezte és építette a villát. Semmiség ez az épület azokhoz képest, amelyeket nálunk jóval jelentősebb személyiségek építenek Róma dombjain. Mégis történelmi fordulatot jelenthet. Egy korszakos változás jelképe lesz, kiindulópont minden nőnek. Azoknak is, akik titkon művészkednek félhomályos szobájukban, és azoknak is, akik még meg sem születtek. Az apát és én olyan büszkék voltunk rá, mint akik váratlan isteni kegyből idős korukban válnak szülőkké.

A hiúság bűnébe estem, amikor odaírtam a nevemet, és így határoztam meg magam: „architectura et pictura celebris”. De remélem, megbocsátást nyerek. A fémlemezt nem arra szánták, hogy bárki is elolvassa, miután befalazták az alapokba, és eltakarta a Janus-hegy nedves, termékeny földje. De nem is megfelelési vágyból tettem, hogy unottan kövessem a szokást. Szeretetből tettem. Az anyák, akik ott hagyják a gyereküket a lelencházban, amulettet tesznek a pólya szalagjai közé, fél pénzérmét, ismertetőjegyet. Hogy egy napon a gyerek megtalálhassa őket. Azt hiszem, ezért volt. Ha félresiklanának a dolgok, ha a villát, az én szeretett gyermekemet elragadnák tőlem, a tábla alapján megtalálhatnak – legalábbis ebbe a hitbe ringattam magam.

Manapság olykor felmerül bennem a kérdés, megvannak-e még az ólomlemezbe vésett betűk, vagy szétmarta, megette őket a rozsda. Még az is eszembe jut, vajon létezik-e még a villa. Néha attól félek, hogy csak álmodtam. De nem tudom ellenőrizni. Sosem lépek ki ebből a szobából. Még az étkezéseket is az íróasztalnál költöm el, a lépcső, amely levisz az utcára, túl meredek nekem.

Múlt héten felkeresett egy pap. Valakitől hallott rólam, és meg akarta nézni, hogy élek-e még. Meglepett a látogatása. Tíz éve nem járt nálam senki. Híreket hozott a világból, és ezek a hírek annyira megrendítettek, hogy levegő után kapkodtam, mintha meg akart volna szakadni a szívem. Nem nyugodtam, míg az asszony, aki segítségemre van, nem kerített nekem tintát, tollat és papirost. Ennek a papnak köszönhető, hogy elkezdtem írni ezt a visszaemlékezést.

A pap a Gianicolón járt, a San Pancrazio-templomnál, és felkeltette az érdeklődését a közeli, magas, hajó formájú épület a Lorenzo Corsini által nemrég épített kúria mellett húzódó út túloldalán. A gazdatisztek azt mondták neki, hogy a villa elhagyatottan áll. Jelenlegi tulajdonosa, a herceg évek óta nem járt benne. A kertész rendszeresen megkapja a bérét, gondozza a parkot, leszüreteli a szőlőt, és elkészíti a bort. De a loggia rothadóban van, az alap felől felkúszik a nedvesség, talán rosszul építették meg, a stukkódíszek, a trófeák és a pillérek eltörtek, szétmállottak, odabent a salétrom arabeszkeket rajzol a falakra, a repedések egyre mélyülnek rajtuk, a mennyezet omladozik, a gerendák elmozdulnak, korhadnak, a képeket és a kartusokat eső áztatja.

Az apát, akit mindig mindenki becstelen törtetőnek tartott, bizonyságot tett lojalitásáról, amikor a hercegre hagyta a villát. A hűség olykor az egyenes jellem megnyilvánulása. De az is igaz, hogy nem tehetett másként. Soha nem volt szabad ember. Amije volt, amink volt, az nem volt az övé. Nem volt a miénk. De nélkülünk a villa sosem létezett volna. Olyanok szerettünk volna lenni, mint ez a furcsa, elbizakodott, merész épület, de ez csak akkor sikerült, amikor megalkottuk.

Nem tudom, hol vagy. De jó lenne, ha látnád. Akkor megértenéd, hogy minden lehetséges.

Közjáték

A semmi őrzője
(Róma, 1849. július 4.)

A romokból még füstgomolyok szállnak fel, egymásba gabalyodnak, időnként váltakozva a magasba lebegnek, mintha jeleket adnának, majd lassan hamuszínű felhőkké terülnek szét, mígnem koromfátyollal takarják el az eget. A levegőben vakolat, égett fa és puskapor torokkaparó szaga terjeng, a fényképész kénytelen kölnivízbe mártott zsebkendőt szorítani az orra elé. Reggel nyolc óra van, és ő érkezett elsőként a csatatérre.

Még nem is pirkadt, amikor kiugrott az ágyból, rohanvást felöltözött, magára kapta a nadrágot, a nyakkendőt, a mellényt, kihozta a műhelyből a fényképezőgépet, a negatívokhoz használt papírlapokat, az állványt, a leplet, és szólt a feleségének, hogy elindul. Anna Maria mindig is a legmegbízhatóbb munkatársa volt, az egyetlen, aki hitt abban az őrült álmában, hogy felhagy a tisztességes megélhetést biztosító festészettel, és átvált az új találmányra, a fotográfiára. Mindenhová vele tartott szerte Európában, amikor szabadalmaztatni akarta a felfedezéseit, és megpróbálta elfogadtatni újításait a tudományos akadémiákkal és a dagerrotípiakészítők gyülekezeteivel.

Az egész világon neki jutott eszébe először, hogy dokumentáljon egy háborút. Eddig a júliusi reggelig a hadseregeket festők kísérték, ők ábrázolták ceruza és ecset segítségével a hősiességet, a halált és a rombolást. Ezúttal viszont ő végzi el ezt a munkát, Stefano Lecchi, a fényképész, akinek a Via del Corsón álló üzletébe egyetlen ember sem tette be a lábát az utóbbi három hónapban, hogy megvásárolja a kirakatban látható, Pisát, Nápolyt és Pompejit ábrázoló, bekeretezett nyomatokat. Most azt reméli, készít majd néhány jó képet a nemrég kikísérletezett technikával, a kalotípiával: a negatívokhoz félig áttetsző, cellulózból gyártott papírt használ, amelyet előzőleg jód- és brómoldatba márt – vagyis megsózza. Pénzre van szüksége, megpróbálhatná eladni a fényképeket valamelyik újságnak. De csakis külföldinek, mert Itáliában megfordult a széljárás, és nem sokan siratják az elveszett szabadságot. Külföldön viszont együttérzéssel és rokonszenvvel követték a tavaszi eseményeket. De nem fogja megpróbálni. Nem a pénzért kelt fel ilyen korán.

Amint a cséza felkapaszkodik a Gianicolo dombra az elszenesedett platánfák és a romba dőlt falak között, a szerteszórt ágyúgolyókat, az ezer darabra robbant puskákat és az emberi formájukat elvesztett holttesteket kerülgetve, a fényképésznek elszorul a torka, és nem a köhögéstől. Neki is itt lett volna a helye, a Porta San Pancraziónál. Mindig is köztársasági érzelmű volt, és amikor a pápa városába érkezett, kiközösítették emiatt. Mégis otthon maradt, mint annyian, csak a tetőteraszra ment fel, hogy megnézze a csatát, amely úgy dúlt a római magaslatokon, mint valami tűzijáték, míg a védők el nem sáncolták magukat ebben a végvárban. Nagyon fiatalnak kell lenni ahhoz, hogy hős legyen az ember. A halottak csaknem mind fiúk. A fényképész viszont negyvenöt éves, családos ember.

Talán ezért hozta magával ezen a júliusi reggelen a feleségét és a négy gyerekét. Azt akarja, hogy lássák, mi történt, és látni akarja őket. Őmiattuk nem ragadott fegyvert, de igazából őértük harcoltak itt. A csézán a fiúk és a lányok olyan izgatottak, mintha kirándulni mennének. De amikor a kocsi áthalad a kapu sötét íve alatt, és leteszi őket a domb tetején elnyúló fennsíkon, elhal a nevetésük. A kocsis rácsap az ostorral a lóra, hogy menjen tovább, de az ideges jószág fújtat és rúg – és akkor megkérdezi a fényképész urat, megállhatnának-e.

Lecchi zavarba jön, nem tud dönteni. Körülnéz, és nem ismer rá a környékre. Pár hete járt itt a barátjánál, Calandrellinél, aki a római tüzérséget irányította: úgy emlékszik, szőlőskertek voltak errefelé, majorságok, egy fogadó és egy fehér út, amely egy vaskapu után kétfelé ágazott, és a villák magas falai közé szorulva vitt lefelé. Most pedig csak szétdúlt, beomlott lövészárkokat lát, még az út is eltűnt a rengeteg törmelék alatt.

A cséza elsüllyed egy bombatölcsérben, aztán kievickél belőle, nagyokat zökkenve halad tovább a jobboldalt húzódó, romos fal mellett. Az ágyúgolyók ütötte rések látni engedik, milyen pusztítást szenvedett ez a terület, amely nemrég még kert volt. A kerti utakat szegélyező, sok száz narancsfából, citromfából és keserűnarancsfából egyetlenegy áll – elszenesedve mered ki a cserépből, amely érthetetlen módon ép maradt. Az összes többi a földön fekszik, kidöntve, összezúzva, baltával kivágva. A levegőben nem narancsvirág illata érződik, hanem dögszag. És ott, ahol a villa függőleges tömbjének kellene lennie, csupán egy ablakokkal átlyuggatott házfal magasodik, pontosabban inkább ablakok tömege, amelyet alig tartanak össze a téglák. Imitt-amott gerendák csonkjai merednek belőle, mint egy vitorlás hajó keresztrúdjai és árbócai, és porfelhő lebeg körülötte a szélben.

Itt, mondja a fényképész, és leszáll.

Teljes csönd uralkodik a csatatéren, Lecchinek az a benyomása, hogy átlépett egy küszöböt, és bekerült egy másik dimenzióba. Mintha a túlvilágon járna. De ő nem kísértet. Léptei alatt recsegve, nyögve porladnak szét a kövek. Ha a pusztulást afféle mutatványként fogjuk fel, akkor ez igen sikeres előadás.

A város elfoglalása már befejeződött, de sehol sem látni francia katonákat – mint ahogy kíváncsiskodókat és kincsvadászokat sem. A két hónapig tartó, ádáz csatározás mindent tönkretett. Még vas- vagy fadarabokat sem lehet találni. Legfeljebb a holtakat lophatnák el, akiket tilos eltemetni.

A fiúk leugranak, hogy segítsenek az apjuknak lepakolni a felszerelést, eközben Lecchi felesége mindent megtesz, hogy a kislányokat a kocsin tartsa. A terep túlságosan veszélyes, a kövek között fémszilánkok, robbanószerek, bombák lapulnak. A végén még rálépnek egy fel nem robbant lövedékre, elvágja a lábukat egy szurony éle, beleesnek egy gödörbe, és összetörik magukat. A nagyobbik lány nem hallgat az anyjára, és leszáll. De beéri azzal, hogy befonja a ló farkát. A kisebbik, aki még a hetedik évét sem töltötte be, elbűvölten figyeli az apját, aki a vállára veszi a dobozt, és fel-alá járkál a háromlábú állvánnyal a kezében, keresi, melyik az a pont, ahol érdemes lenne elhelyezni a készüléket.

De nem találja. Valahányszor azt hiszi, hogy megvan a megfelelő hely, kénytelen arrébb húzódni. Itt egy mumifikálódott kéz áll ki a földből, ott egy vérrel átitatott sapka, távolabb egy csupasz felkarcsont fehérlik ferdén. Nem a hátborzongatót, a szörnyűt, a szenzációt keresi. Ő művész. Festeni akar a fénnyel, a vereség fennkölt szomorúságát akarja megörökíteni. Előkészíti a beállítást, de sehogy sem jó: figurák nélküli kép lesz belőle, romokból álló csendélet. Még csak látképnek sem nevezhető. Kulissza gyanánt, akár jobbra néz, akár balra, csak formátlan kőhalmokat lát, az enyészpontban pedig a horizont csalárd vonalát. Középen semmi. Az ürességet pedig nem lehet lefényképezni. Az a kép nem jelentene semmit, nem közvetítene semmiféle érzelmet. Senki sem tudná meg belőle, mi volt itt azelőtt.

A fényképész jól emlékszik rá, a villára, amelynek a kép közepén kellene lennie. Roppant furcsa villa volt, nem olyan, mint a többi. Magas és keskeny. Valami sziklaféleségre épült. Olyan alakja volt, mint egy hajónak. Így is hívták: Sorhajó. A fényképész sosem tudta meg, kié volt a villa, és ki tervezte. De nem azért, mert idegen itt, Lombardiából jött, és csak pár éve él Rómában. A rómaiak sem tudják. De azért szerette, mint mindenki, tetszett neki ez a kissé álombeli forma, ez a szokatlan szépség. És most nincs többé. Csak az a nyugtalanító, átlyuggatott fal maradt, és az alapzat, amely mintha megolvadt szikla volna. Optikai csalódás ez, a fények és fénytörések játéka az anyag domború felületén. De minél tovább nézi, annál inkább az az érzése, hogy egy síró maszkra emlékeztet ez a szikla.

A nap már magasan jár, kezd meleg lenni. A fényképésznek nem sok ideje maradt, hogy döntsön: bár feltalált egy fókuszálásra szolgáló szerkezetet, és a képein látható égbolt minősége tette híressé, hamarosan túl sok lesz a fény a fényképezőgép egyetlen objektívjének. Márpedig neki dokumentálnia kell ezt a látványt.

Fontos, hogy az emberek tudják, mi történt, hogy emlékezzenek rá, hogy ne felejtsék el. Azt, hogy Rómában forradalom zajlott, és hogy leverjék a forradalmat – igazi háború. Pontosan itt folytak a harcok. A franciák – akiket ő is, mindenki más is a forradalom, az összes forradalom védelmezőinek hitt – lőttek az olaszokra, akik elkergették a pápát, és demokratikus köztársaságot hoztak létre: általános választójog alapján választották meg a parlamentet, és a képviselők alkotmányt írtak, amely egyenlőséget és szabadságot hirdetett. A Sorhajót ez az árulás gyilkolta meg. Egy villa nem ember. Nincs lelke. De egy régi épület, egy emberek által emelt alkotás halála megidéz minden egyebet. Megtestesíti, megmutatja.

Lecchi hátrébb lép, felmászik egy kőkupacra, felállítja az állványát egy egykori házikó tetejének maradványain, a keresőhöz szorítja a szemét. És végre meglátja. A francia sereg visszavonult, csupán egyetlen, poros egyenruhájú őrszemet hagyott maga után. A fiú merev tartással vigyázza a semmit, puskáját a kiszáradt földbe fúrta, a rászerelt szurony az égnek mered, ő pedig holtfáradtan bóbiskol a fegyverére támaszkodva. Nincs mitől félnie már. A Sorhajó, az utolsó erőd elesett, a köztársaság megszűnt létezni, a háború véget ért. Ez van a képen.

Lecchi exponál. Görnyedten áll, és szinte levegőt sem vesz, amíg az expozíció tart – sosem tűnt még ilyen végeérhetetlennek ez az idő –, s közben azért imádkozik magában, hogy az őr ne mozduljon meg, mert akkor nem lehetne kivenni, mi van a képen. És a fiú mintha engedelmeskedne az akaratának, áll, mint a cövek, mintha csak a kép kedvéért pózolna. Semmi sem mozdul, a táj végtelen halálba kristályosodik. Lecchi a fekete lepel védelmében vizsgálgatja a képet, amely lassan kirajzolódik a papíron, a két üveglap között, a camera obscura végében: az idegen eget, a mit sem sejtő romokat, a megmaradt, de leomlófélben lévő falat, a terméketlen földet, a győztes, de közömbös fiút – olyan erőteljes hiányérzetet közvetítenek, hogy szinte fáj.

A fényképészt meglepi, hogy nedves az arca. Sír, és nem tudja, miért. Önmagát siratja, a fiúkat, akik helyette haltak meg, Rómát, a köztársaságot, a demokráciát, Itáliát, a villát, amelynek nem is tudja a valódi nevét. Az elébe táruló ürességet siratja, azt, ami lehetett volna, és nem lett.

Első rész

Matracos Janus lánya
(1616–1628)

Születésem napjától az építkezések porát lélegeztem be. Bármit gondolnak is a történelem nélküli, fiatal országokból érkező idegenek, ha az ember egy ősi, önmagát egyenesen öröknek tartó városban születik, nem a múlt megőrzése érdekli, hanem a jövő megújítása. Amióta csak az eszemet tudom, Róma mindig is gödrökkel lyuggatott állványerdő volt. Mindenhol építkeztek, a Vatikántól a Quirinaléig, az Esquilinótól a Gianicolóig. Az utakat minden nap ökrös szekerek járták, amelyek travertinkő lapokat szállítottak, vagy deszkákat, amikből állványzatok és mennyezetek készültek. Az állványok felől fa- és erdőillat szállt fel, amely elkeveredett az ezeréves romokat belepő moha nedvesség- és rothadásszagával. Előfordult, hogy egyazon utcában botlott az ember téglakupacokba és romhalmazokba. Mindenütt bontottak, és mindenfelé – sokszor a bontott anyagokból – építettek. Templomokat, lakóházakat, kápolnákat, utakat. A hatalmasok azon versengtek, ki húz fel magasabb házat, merészebb kupolát. Róma évszakról évszakra változott: ha valaki hosszabb időre elutazott, alig ismert rá.

Apám csupán pár hónapra hagyta el Rómát, közvetlenül a születésem előtt, mert Francesco Biscia gróf felkérte, hogy dekorálja ki a mazzanói palota nagytermét. Ez az erődszerű kastély a régi Via Cassia mellett áll, Rómától egynapi lovaglásra. Biscia egy monsignore fivére volt, az Apostoli Kamara tagja, a Közellátási Hivatal elnöke, a felesége pedig begina volt, de a gróf szerette a színházat, és hálás volt apámnak, amiért elszórakoztatta. Leginkább színészként és komédiaszerzőként számított rá, de festőként is nagyra becsülte. 1616-ra ő maradt az egyetlen nemesi származású megrendelője, és apám nem utasíthatta vissza a megbízást. Amikor Rómába visszatérve a Via della Frezzánál befordult a Via del Corsóra, azt látta, hogy szögeket vernek a házunk homlokzatába. Rögtön az jutott eszébe, hogy ha felújítják a háztömböt, amely az igazat megvallva elég roskatag volt már, a tulajdonosnő biztosan felemeli a lakbért, azután kitesz minket.

Amióta csak anyámmal összeházasodtak, minden évben költözködtek. Olyanok vagyunk, mint a szajhák, tréfálkozott apám, akik folyton új helyre költöznek, mert a friss hús kelendőbb. A szüleim valójában mindig csak új szobát vettek ki, nem új lakást, mert azt nem engedhették meg maguknak, és közösen fizették a lakbért a többi lakóval. Hogy a születésem idején kikkel osztoztak az otthonunkon, azt nem tudom, de a későbbieket már én is ismertem. Anyám nagyon válogatós volt, és mindig rátalált a megfelelő lakótársakra. Jól emlékezett rá, milyen hibákat követett el apám, akinek viszont valahogy fonákul működtek a megérzései: szerette a különc figurákat, az olyanokat, mint ő maga, és a legcivakodóbb művészeket, a legpimaszabb tésztaárusokat, a legnagyképűbb idegeneket fogadta be. Olyan embereket, akik pusztán mert Rómába költöztek, máris főszereplőnek képzelték magukat a világ nagy színpadán, őt és anyámat pedig statisztaként kezelték. Anyám éveken át – míg csak végre önálló lakásba nem költözhettünk – kénytelen volt elviselni ezeknek az idegeneknek a böfögését, szellentgetését és részeg tombolását.

A szüleim mindig tizenkét hónapra szóló szerződést írtak alá, és amikor lejárt, átvonultak máshová a cókmókjukkal – csak arra ügyeltek, hogy ne kerüljenek túl messze a megszokott utcától. Így hát hiába éltek ebben a hatalmas városban, a világuk akkora volt mindössze, mint egy falu. A Via Paolina, a Via Ferratina, a Via Dei Greci, a Santa Maria del Popolo-templom mögötti sikátorok, a Sant’Andrea delle Fratte-templom és a Via dei Borgognoni udvarai… Az a festő, aki eltávolodott a Via del Corsótól, mintha államhatárt lépett volna át. Apám összes barátja és pályatársa, legyen az híres vagy ismeretlen, dúsgazdag vagy koldusszegény, római vagy idegen, a Trastevere vagy a Monti városrész szülötte, burgundi vagy osztrák, gall, lotaringiai, flamand vagy katalán, neves mester húsz segéddel, aki több ezer scudót kap egyetlen képért, vagy ágrólszakadt szerencsétlen, akinek egynapi robotért is húsz garas a jussa, mind ezen a szűk területen nyüzsgött. Mindennap találkoztak. Akadtak köztük barátok, voltak, akik tisztelték egymást, de többnyire halálosan gyűlölték a többieket. Rágalmakat terjesztettek a másikról, megkéselték, ellopták a munkáját, segédjét, szeretőjét és szajháját, kővel, ürülékkel és articsókával dobálták. De egyikük sem volt egyedül.

Apámnak, Giovanninak, akit mindenki csak Bricciónak hívott, nem voltak ellenségei. Sosem indítottak pert ellene, nem rágalmazták meg, és ő sem rágalmazott meg senkit. Nem jelentették fel verekedésért, kődobálásért, gyalázkodásért, sértegetésért, gúnyiratok írásáért, ház vagy szökőkút megrongálásáért, kapu elcsúfításáért, holttest megszemléléséért, törvénytelen tevékenységért, rajzlopásért, hirdetmény kiragasztásáért, hamis kockával való játékért, becsmérlésért, bántalmazásért, kihágásért, engedély nélküli kard- vagy lőfegyverviselésért, zsalugáter betöréséért: egyszóval azért a számtalan fajta bűntettért, amelyekkel megvádolták, és amik miatt gyakran el is ítélték szinte minden pályatársát. Akiknek a tömlöc éppolyan volt, mint bármelyik fogadó, csak éppen rácsos ablakú hálószobával. Apám a civakodás ellensége volt, a béke barátja, „a légynek sem ártott soha” – ilyen sírfeliratot szeretett volna magának.

De igazából nem volt büszke arra, hogy sosem akadt dolga az igazságszolgáltatással. Egyszer, amikor már megtörte a betegség, és idegenként tekintett egykori önmagára, azt mondta nekem, hogy ez a tény csak azt bizonyítja, nem volt elég jelentős művész. Senki sem tartotta a riválisának. Még Merisi, a gőgös Caravaggio is megkímélte, pedig neki lesújtó véleménye volt a múlt és a jelen összes festőjéről, és mindenkivel bajuszt akasztott Rómában, aki az ő mesterségét űzte. Egy időben együtt dolgoztak Giuseppino Cesari műhelyében, azokat a jelentéktelen részleteket festegették, amelyeket a mester a segédekre bízott. Más-más okból: a Cavaliere d’Arpino néven ismert mester egyesekre azért lőcsölte rá a virágokat és a gyümölcsöket, mert túlságosan ügyesek voltak, és félt, hogy túlszárnyalják, másokra viszont azért, mert nem voltak elég ügyesek, és attól félt, hogy csökkenti a kép értékét, ha nekik engedi át valamelyik alakot. Apám, aki tizennégy éves volt, úgy gondolta, a mesterség elsajátításához szükség van arra, hogy rózsákat, narancsokat és birsalmákat fessen; Caravaggio, aki huszonkét évesen már kész, tanult festő volt, egyenesen sértőnek ítélte ezt a feladatot. Olyannyira, hogy össze is veszett a mesterrel, és rövidesen elindult a maga útján. De azokban a hetekben mindössze egy rosszindulatú megjegyzésre méltatta Bricciót. Még a nevemet sem jegyezte meg, sóhajtott apám, rögtön látta, hogy nem lesz belőlem soha félelmetes versenytárs.

Én viszont szívesebben gondolom úgy, hogy apámnak azért nem voltak ellenségei a művészek között, mert ragályos vidámságával minden rosszkedvet eloszlatott. Azok mind rettentő komolyan vették magukat. Apám számára viszont a festészet eleinte álom volt, később szenvedély, majd végül munka lett – az a foglalkozás, amely a mindennapi kenyeret és a világban elfoglalt helyét biztosította. Megszabadította attól a kilátástól, hogy egész életében a matracok kitömésére használt gyapjút fogja tilolni, és ezért hálás volt. De mire megszülettem, már megértette, hogy nem a figurák és a színek segítségével fogja kifejezni magát.

Mialatt anyám vajúdott, apám gitározott, hogy elterelje a nővérem, Albina figyelmét. „Jertek, jertek, bájos lánykák – énekelte –, jöttötöket ifjak várják, jertek, jertek…” Bár a gitár nem lant, nem is theorba, és a legutolsó istállófiú is képes elpengetni rajta egy-két akkordot, apám olyan jól játszott, mint egy hivatásos zenész. Mindig azt mondta, hogy a cigánylányoktól tanulta: a Via del Babuino purdéival nőtt fel, abban az időben, amikor a rómaiak még egzotikus, elbűvölő, messziről érkezett embereknek tartották ezt a népcsoportot, nem pedig megvetendő tolvajoknak és csalóknak, mint manapság. Ezekkel a gazdátlan utcakölykökkel játszott, nyaranta gyümölcsöt majszoltak, aztán a házak előtt kergetőzve megdobálták egymást a magokkal. Mindig együtt voltak, és ha fellángolt a lázkór, elvitte őket nemzetiségre való tekintet nélkül. Ugyanúgy meghaltak a cigány asszonyok gyerekei, mint apám kishúga: ő maga viszont megmenekült, mintha valami nagy feladatra lett volna hivatott. De igazából nem az utcán tanult zenélni, komoly zenei tanulmányokat folytatott egy zeneszerző mellett, mert egy piacenzai nemesember, aki hallotta őt gitározni nagyapám műhelyében, úgy érezte, a harmónia szellemére talált rá ebben a mindenre kíváncsi fiúban. Apám időről időre összetalálkozott olyan nagy hatalmú emberekkel, akik hittek benne, és nem kértek cserébe semmit: és ezt a különleges adottságát én is örököltem. Tiszta tenor hangja volt, és gyönyörűen énekelt. Olyannyira, hogy idővel karvezető lett a San Carlo dei Lombardi-templomban a Corsón, pedig ebbe az állásba csak egyházi ember kerülhetett volna, de Briccio fittyet hányt erre az apróságra, mert eszében sem volt lemondani a havi egyscudós fizetésről, így hát örömmel elfogadta a kinevezést. Ám papi öltözéket csak a koncerteken viselt.

De aznap reggel Albinára nem hatott sem a gitározás, sem apám hangja, sem a nápolyi dalocska. Az ötéves kislány rémülten zokogott az ágy felől jövő üvöltés hallatán. Nem látott semmit, mert a bába behúzta a baldachin függönyét, de mindent hallott. Öt évvel később én hallgattam anyám jajgatását, amikor Basiliót szülte, és megértettem a nővérem rémületét. És azért imádkoztam, hogy sose legyen részem ilyen szenvedésben.

Ráadásul aznap reggel a kalapács kopogása, a vakolat surrogása, a közeli San Lorenzo-templom harangjainak kongása, az olajbogyóárus meg a vándor fokhagyma- és salátaárusok kiáltozása elnyomta apám énekét. Az első emeleten laktunk, és augusztus 13-a volt, talán az év legforróbb napja: a bába nyitva hagyta a zsalugátereket, hogy anyám egy kis levegőhöz jusson, és az ablaknyílásba erősített zsírpapír nem szűrte ki a zajt. Nem kellett hosszan szenvednie miattam, mesélték később mindketten, vigyorogva: a csatornát már kikotorták addigra, én voltam a harmadik gyereke.

A harmadik lány, tízévi házasság alatt. Más apa ezt kész szerencsétlenségnek tartotta volna. De nem az enyém. Briccio akkoriban gondtalan ember volt. Nem aggódott a jövő miatt . Jézusra és a szerencsére bízta magát. Mindkettőben odaadóan hitt. A Via del Babuino cigány asszonyai azt jósolták neki, hogy legalább negyven évig boldogan fog élni. Ő pedig inkább nem kérdezte meg, hogy utána mi lesz. És azon az augusztusi napon még csak harminchét éves volt. Mindenben meglátta a nevetségest, önmagában is. Itt áll izzadtan, feldúltan, egyik kezében a gitárral, a másikban a daloskönyvvel, és egy ráncos, vörös, kilenc fontot nyomó jövevény fölé hajol, akinek rés van a lábacskái között, nem a hőn óhajtott bögyörő. Fabatkát sem érek, Marta, mondta a bábának, egyetlen legénykét sem tudok összehozni. Ő hozta apámnak a hírt, Marta, aki éppoly pletykás és pimasz volt, mint minden asszony, aki a női természetből él. Egyébként jól ismert minket, mert apám húga volt.

Apám úgy mesélte, hogy elbűvölve vizsgálgatott. Sajnálta, hogy harmadszorra is lánya született, de biztos volt benne, hogy hamar helyrehozza a dolgot. Anyám, Chiara huszonhét évesen még mindig úgy felforrósította a vérét, mint amikor először látta, és rögtön megfogadta, hogy nem lehet más a felesége, mint ez a zsémbes, civakodó, árva és nincstelen nápolyi lány, aki ugyanakkor olyan üde és ragyogó, mint egy májusi reggel. Én viszont fekete voltam, mint egy svábbogár, és úgy lihegtem, mint aki nem kap levegőt.

A nyáron született gyerekek rövid életűek. Augusztus 16-a után már veszélyes belélegezni Róma maláriás, miazmás levegőjét. De apám nem engedhette meg magának, hogy egészségesebb helyre vigyen minket. Rómában csak a bíborosok járnak nyaralni, meg a nemesek a családjukkal.

Három nappal a születésem után apám megkereszteltetett a San Lorenzo-templomban, amely gyakorlatilag üresen tátongott, mert augusztus 16-a lévén mindenki a háztetőkön vagy a Teverére néző ablakokban várta, hogy megkezdődjön az evezősverseny, s addig is azt figyelte, miként próbálja egy csapat legény egymással vetélkedve elkapni a folyó fölött kifeszített kötélre fejjel lefelé felakasztott kacsák nyakát. Amikor tehát beléptem a keresztények közösségébe, még apám legjobb barátai sem voltak jelen. Az ünnepségek Rómában mindennél fontosabbak. Leáll az udvar, leáll a nép, még a halál is leállna, ha meghívnák.

Apám megkönnyebbülten adott át Enea mesternek, a kopasz, petyhüdt bőrű imolai szabónak. Enea mester varrta apám és az egész színházi társulat ruháit, lerítt róla, hogy szűziesebb életet él, mint egy szerzetes, és miután nem voltak saját gyermekei, akiket el kellett volna tartania, számítani lehetett rá, hogy némi örökséget hagy majd a keresztlányára: ezért nem egy tudós vagy egy festő lett a keresztapám. A szabómester roppant büszke volt rá, hogy egy olyan művésszel kerül atyafiságba, aki a megboldogult VIII. Kelemen pápa kedvenc festőjénél, a neves Giuseppino Cesarinál dolgozott. Peckes tartással vett át apámtól, majd suta mozdulattal a keresztelőmedence fölé tartott, mint egy bárányt.

Apám a lelkére kötötte, hogy gondoskodjon rólam, ha ővele történne valami (az a negyven évről szóló jóslat régóta nyugtalanította, és a határidő egyre közeledett), és attól kezdve nem törődött velem. Szívesen dicsekedett azzal, hogy legközelebb csak a következő évben, Miasszonyunk mennybemenetele ünnepén vett a karjába – az első születésnapom után. Nem akartalak megszeretni, magyarázta később. Virginiát már eltemettem. Az első lányom csak tíz hónapot élt. Olyan könnyű volt, mint egy angyal. Majd megszakadt a szívem, amikor elvesztettem.

Valójában észre sem vett, amíg el nem kezdtem utánamondani a komédiák sorait, amelyeket hangosan, széles gesztusokkal próbált. És akkor rájött, hogy értem. Mindig ott voltam mellette, mert ahol Briccio, ott az öröm, de nem figyelt rám. Nem tudhatta biztosan, hogy életben maradok-e, hogy nem fölöslegesen pazarolja-e rám az idejét és az érzelmeit. Jogosak voltak az érvei, de így a legboldogabb éveit vette el tőlem. 1616 augusztusában harmincegy gyereket kereszteltek meg a plébániánkon, a San Lorenzo-templomban. Júniusban tizenötöt, júliusban huszonhetet, szeptemberben huszonhatot. Alig a fele érte meg az első születésnapját, az ötödiket pedig ismét csak a megmaradtak fele. Mindannyian túlélők vagyunk. Az élet, amelyet élünk, nem csak a miénk. Én Virginiáért is éltem, meg Roccóért, Antoniáért, Giulianáért. Ezért arra törekedtem, hogy egyetlen napot se fecséreljek el, amely megadatott nekem.

Négyéves és három hónapos koromra már négyszer költöztem. De a többi költözködésre nem emlékszem. Novemberi délután van, alig öt arasz magas vagyok, és megvan még az összes tejfogam. Az ég már ólomszínű, alig egy óra maradt a világosságból. Vörös macskánkkal az ölemben a Gyógyíthatatlanok Ispotálya melletti ház lépcsőjén kuporgok, itt lakunk egy éve. A fejemen sapka, a vállamon lópokróc, a lábamon gyapjúharisnya, de csupasz kis kezem lila a hidegtől, és hiába fújkálom, nem melegszik fel. A lakás nyitott ajtajából nem jön meleg, mert nem ég a tűz a kandallóban. A falakról lehámlott a nedvességtől felpúposodott vakolat, és a lepergett darabok olyan finom porrá őrlődnek az ujjbegyeim között, mint a liszt. Ez a folyóparti rész egészségtelen hely, átkozott a nap, amikor visszajöttünk ide: anyám ezt ismételgeti folyton, akár valami refrént, most is ezt mondja elcsukló hangon, miközben viseltes bundája ujjával törölgeti a könnyeit. Túl kicsi vagyok ahhoz, hogy megértsem, miért gyűlöli annyira ezt a házat.

Anyám most is Albina nővéremre bízott, mert amióta Rocco megszületett, Albina gondoskodik rólam. Ő öltöztet át, ő mossa meg a hajamat, ő csutakolja le a hátamat, ő tanít nekem mondókákat és versikéket. Bálványozom a nővéremet, és mindenben utánozom: Albina már kilencéves, és szabad bejárása van a felnőttek világába, ahonnan én ki vagyok zárva. Bájos lány, a haja rézvörös, akárcsak anyámé, és éppolyan szellemes és eleven, mint ő. Apámnak ő a kedvence. Nem tudom, honnan tudom, de tudom. Szeretnék Albina lenni – akkor Briccio nekem is írna verseket és dalokat.

Ugyanolyan féltékeny szenvedéllyel szeretem apámat, mint anyám. Szeretem ezt a tintafoltos ujjú, szórakozott, szétszórt, megragadhatatlan embert, aki soha nem alszik, tíz különböző nevet használ – mindegyik személyiségéhez másikat –, és hol festőköpenyt visel, hol Pantalone maszkját, hol papnak öltözik, hol vörös tollal díszített bársonykalapot bérel, mert valami bankárok hívták meg egy ünnepélyre. Negyvenegy évesen Briccio még mindig jóképű férfi, sűrű, sötét, göndör haj keretezi a homlokát, nagy orra van, hegyes kis kecskeszakálla, huncut bajusza és fekete szeme, amely úgy ragyog, mint a szurok. Első emlékeimben már megritkult és szürkébe fordult a haja, és a gondok két árkot szántottak sovány arcára, mint az eke a puha földbe. De azért fiatal apámat is ismerem, azt a férfit, aki a születésem előtt volt: láttam róla egy portrémetszetet az egyik könyvében, és mindjárt megértettem, hogy anyám, akit körbeudvaroltak a férfiak, miért éppen a Matracostól akart gyereket. Én is így lettem volna vele… … …

Jegyzetek

Az építésznő regény. A benne szereplő nevek, tények, dátumok és helyek azonban mind valóságosak. A könyv lapjain megjelenő szereplők mind léteztek, a főszereplőktől a pápákon, bíborosokon és kormányzókon át egészen Onofrióig, Plautilla segédjéig, Marióig, Elpidio kamarásáig, Victorig, a fiatal flamand festőig, az Olasz Ezred önkénteséig és Goitóig, a Medici-ezred kutyájáig.

Plautilla Briccinek két alkotása látható ma Rómában: a Madonna a gyermekkel a Művészek templomának (Santa Maria di Montesanto) főoltárán és a San Luigi-kápolna a San Luigi dei Francesi-templomban.

A Jézus Szent Szíve-lunetta a Vatikáni Múzeumok raktárában található.

A körmeneti zászló, egyik oldalán Szent János születésével, a másikon Szent János lefejezésével, amelyet az 1675-ös szentévre festett, a Poggio Mirtetó-i Assunta-templomban van.

A Villa Benedetta Plautilla Bricci által saját kezűleg rajzolt terveit a Római Állami Levéltár őrzi.

A levéltári és bibliográfiai források megtalálhatók a www.einaudi.it/architettrice oldalon.

Valamennyi élő és holt szerzőnek, aki szerepel a bibliográfiában, őszinte hálámat fejezem ki. Ezenkívül köszönetet mondok a Római Állami Levéltár dolgozóinak, Michele Di Sivónak, Raffaele Pittellának, Angelo Restainónak (aki megfejtette számomra Plautilla szerény pénzügyi műveleteinek kiadatlan dokumentumait), Luca Nicostrinak a Galla Placidia-részlegről, Elisabetta Morinak az AC-től és Tagliaferrinek az AVR-től. Köszönetet mondok tudásukért a következő történészeknek és művészettörténészeknek: Raffaella Morselli, Francesca Cappelletti, Irene Fosi, Simona Feci, Angela Groppi. továbbá Dino Chinellato fotósnak, restaurátornak és fotótörténésznek, Andrea Guerra építésznek, Adriano Prosperi, Marco de Nicolò és Michel Hochmann professzornak, akiknek e hosszú évek alatt számos kérdést tettem fel (de nem felelősek a tévedéseimért). Szeretettel őrzöm emlékezetemben Gisella Bochicchiót – ő volt a római Modern és Kortárs Történelmi Könyvtár lelke –, aki már nem láthatta kutatásaim eredményét. Hálás vagyok Salvatore Settisnek, Barbara Jattának, Alessandra Rodolfónak és Alessandra Uncininek – nélkülük nem lettek volna teljesek Plautilla Bricciről szerzett ismereteim. Remélem, hogy e könyv olvasói előbb-utóbb saját szemükkel láthatják majd a csodálatos Szent Szív-lunettát, amely egykor a lateráni bazilika sekrestyéjében volt, ma pedig a Vatikáni Múzeumok raktárában található.

Ezt a könyvet anyám, Andreina Ciapparoni miatt kezdtem el, de a lányomnak, Neha Guarnierinek írtam. Őrá bízom a cetfogat, amelyet Roberto Mazzuccótól kaptam.

Illusztrációk jegyzéke

1. Plautilla Bricci aláírása

Róma, Állami Levéltár. „Trenta Notai Capitolini”, 29. hivatal, 186. kötet, 463r. a Kulturális Javak és Tevékenységek Minisztériumának engedélyével, ASRM/5/2019. (Fotó: Állami Levéltár)

2. Giovanni Briccio: Relatione della balena ritrovata morta vicino á Santa Severa, luogo di Santo Spirito, circa il principio di Febraro 1624. Dove si descrive la forma, e misure di detto pesce, con altre particolarità (Tudósítás a Santa Severa közelében, a Santo Spritónál 1624. február elején talált cethalról. Melyben leíratik a hal formája, méretei és egyéb sajátosságai), kiadta Andrea Fei hercegi nyomdász, Bracciano, 1625. A címlap részlete.

Róma, Vallicelliana Könyvtár. A római Vallicelliana Könyvtár engedélyével. Róma – Kulturális Javak és Tevékenységek Minisztériuma. (Fotó: Corrado Bonora)

3. Stefano Lecchi: Francia őrszem a Sorhajó és a Négy szél-kúria között. Kalotípia, 1849.

Róma, Modern és Kortárs Történelmi Könyvtár. (Fotó: Modern és Kortárs Történelmi Könyvtár)

Lábjegyzetek

1 Segítségünk az Úr nevében, aki az eget és a földet alkotta. Exorcizállak téged, sónak teremtménye az élő Isten, az igaz Isten, a szent Isten által.

Tartalom

A cethal

Az alapkő

Közjáték. A semmi őrzője
(Róma, 1849. július 4.)

Első rész.
Matracos Janus lánya (1616–1628)

Közjáték. Az a csodálatos és furcsa, nagy palota
(Róma, 1849 májusa)

Második rész.
A római hajadon (1629–1640)

Közjáték. „Les italiens ne se battent pas!”
(Róma, 1849 júniusa)

Harmadik rész.
Az erényes Plautilla (1640–1656)

Közjáték. Az egyetlen és utolsó védőbástya
(Róma, 1849 júniusának utolsó hete)

Negyedik rész.
Az építésznő (1656–1669)

Közjáték. Így ér véget a magasztos dráma
(Róma, 1849. július 3–4. – A Sorhajó, 1849. július–augusztus)

Igen élemedett korú személy (1678-tól a végtelenségig)

Róma 2002–2019

Jegyzetek

Illusztrációk jegyzéke

Lábjegyzetek

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

ISBN 978 963 518 089 9

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL OFL
Santana – Manfred Klein, Charity Licence