ELSŐ FEJEZET

A papírmunka gyilkos dolog.

Eve Dallas számára semmi sem ért fel a papírmunka végzetes unalmával.

És ha nem az unalom ölte meg az embert, akkor a bosszúság.

De muszáj túlélnie. A New York-i Rendőrség Gyilkossági Részlege hadnagyaként muszáj túlélnie.

Azonban fájdalmasan nyilvánvalónak tűnt, miközben parányi irodájában ült 2061 tavaszán, hogy valakinek már rég megoldást kellett volna találnia a papírmunkára.

Hát ezt érdemelte, amikor kötelességtudóan korán jött be, hogy megbirkózzon vele? Tudta, hogy még a szokásosnál is nehezebb lesz, de még így is alábecsülte az előtte álló feladatot.

Nem mindennap fordult elő, hogy az egész átkozott osztagával egy bérgyilkost üldözött. Két kontinensen. Ami nem történhetett volna meg, gondolta, miközben a rengeteg számmal küzdött, ha a nevezett bérgyilkos nem a férjét szemeli ki célpontul.

Meg őt.

De mivel ezt tette, az alatta szolgáló férfiak és nők, továbbá néhány rendőr az ENyÜ-től, sőt még a parancsnoka is mellé állt, és nem volt hajlandó visszalépni.

Lehet, hogy Roarke rendelte a New Yorkból induló siklót, és akkor nem kell kitalálnia, hogy gyömöszölje bele azt a borzalmas kiadást a jelentésébe és a költségvetésébe.

Egy makacs, ráadásul mocskosul gazdag írhez ment feleségül.

És persze a rokonai clare-i farmján szálltak le, és a nagynénje meg a többiek egy hadseregnek is elég étellel fogadták őket. Tehát éttermi számlák sem lesznek.

De a túlórák! Whitney parancsnok persze előre engedélyezte őket, de Krisztus a táblázatban, ennyi túlóra megrémisztette. Minden órának egyeznie kellett a kifizetett pénzzel úgy, hogy egy belső ellenőrzésnél is megállja a helyét.

A papírmunka nemcsak hogy gyilkos dolog, gondolta, miközben belekortyolt a kávéjába. Lassan és fájdalmasan végez az emberrel.

Miközben dolgozott, a társa, Peabody nyomozó átkopogott a rózsaszín cowboycsizmájában a külső közös irodán, és vidáman mosolyogva bedugta a fejét az ajtaján.

Egy vicsorgás elég volt, hogy sietve elkopogjon.

Aztán nyolcvanhét perccel azután, hogy leült az íróasztalához, Eve végzett – minden számlát, minden órát, minden jóváhagyott költséget elszámolt.

Elküldte a könyvelésnek – és halál arra a szőrszálhasogatóra, aki bármelyik tételbe bele mer kötni. Lehajtotta a fejét az asztalra és egy pillanatra lehunyta üveges szemét.

– Nem akarok több számot látni – motyogta. – Az emberiesség nevében, nem akarok több számot látni.

Felült, megdörzsölte szögletes arcát, aztán beletúrt rövid, barna hajába. Felállt és odament az AutoSéfhez, mert rohadtul megérdemelt még egy kávét.

Miközben megitta, a keskeny ablakon át kinézett New Yorkra. Magas volt és karcsú, füstszürke csizmát viselt, amely illett a nadrágjához és a fehér pólója meg a fegyveröve fölé vett mellényhez.

Noha az egyetlen látható ékszere a jegygyűrűje volt, egy láncon egy nagy gyémánt is lógott a pólója alatt. Mind a kettőt Roarke-tól kapta, és mind a kettőhöz egyformán erős érzelmi szálak fűzték.

Nézte a kék égen elsuhanó légibuszokat. Az időjárás istenei tökéletes májusi napot adtak a városnak. Napos időt és húsz fok fölötti hőmérsékletet.

Azok a szerencsétlenek, akik valamelyik acéltorony felé tartottak, hogy beüljenek az ablaktalan irodáikba, nem sokat fognak belőle látni. De akkor is szép idő volt. És miután túlélte a költségelszámolást, Eve értékelni is tudta.

Szép nap ez a mai, gondolta, és résnyire kinyitotta az ablakát.

A hátában az üdítően friss légáramlattal visszament az íróasztalához, hogy megnézze, mi futott be az utolsó műszakja óta.

Felcsipogott a kommunikátora.

Látta a képernyőn, hogy a diszpécser keresi.

– Dallas – szólt bele.

Diszpécser Eve Dallas hadnagynak. Lehetséges gyilkosság. Két rendőr…

Miközben a részleteket hallgatta, lekapta a zakóját a széke támlájáról és elindult a közös irodába a társáért.

Valakinek nem lett olyan szép májusi napja.

– Vettem. Dallas és Delia Peabody nyomozó elindul a helyszínre. Peabody – emelte fel a hangját, le sem lassítva –, hívást kaptunk!

Csak akkor esett ki a ritmusból, amikor megakadt a szeme Jenkinson nyakkendőjén. Mostanra már hozzászokhatott volna a nyomozó őrült nyakkendőihez, gondolta, de ugyan ki tudna hozzászokni a neonnarancssárga alapon keringő kövér, kidülledő szemű sárga dongókhoz?

Senki. Nem is lenne szabad senkinek hozzászokni ehhez.

Peabody felkapta a kabátját és utána sietett. Aznap begöndörítve, vörössel csíkozva viselte barna haját.

Eve ehhez sem tudott hozzászokni.

– Mit kaptunk?

– Holttest a West 4. utcában, két egyenruhás már a helyszínen van. Érdekes módon a kilenc-tizenegyet az Upper East Side-ról hívták. Másik két egyenruhás elindult, hogy beszéljen a nővel, aki a bejelentést tette.

– Honnan tudja valaki az Upper East Side-on, hogy valaki meghalt a West Village-ben? – töprengett Peabody, miközben Eve élesen elkanyarodott a már most rendőrökkel, technikusokkal és civilekkel telezsúfolt lift előtt.

A lépcsőn mentek le.

– A diszpécser erről nem mondott semmit.

– Korán bejöttél ma.

– Papírmunka. De végeztem vele. És nem akarok róla beszélni.

– Elég korán indultunk McNabbel, hogy be tudjunk sétálni. Ki kell használni az ilyen napokat.

– Mivel, ahogyan a West 4-en talált holttest is rájöhetett, lehet, hogy ez az utolsó napod.

A következő emeleten Eve a legjobbakat remélve visszament a lépcsőházból a lifthez, és mivel ott csak feleannyira volt zsúfolt a fülke, mint a gyilkossági részleg emeletén, benyomakodott.

– Leginkább arra gondoltunk, hogy szép reggelünk van a sétához.

A parkolószinten kiszálltak a fülkéből, és visszhangzó léptekkel odamentek Eve kocsijához.

– Amikor terepen vagyunk, sokat gyalogolunk – folytatta Peabody, miközben beültek. – De az nem ugyanaz. Tudod, csak jár-kel az ember ide-oda. Viszont New York tavasszal… komolyan mondom, csodálatos!

Eve kihajtott az őrült forgalomba, a dühös kürtök, a harsogó reklámok és a pöfögő maxibuszok kakofóniájába. New York tavasszal.

De a fenébe is, Eve mércéjével mérve a város az év minden szakában csodálatos volt.

– Tegnap meg két fantasztikus órát töltöttünk Mavisszel és Bellával a közösségi kertben. Van egy szép kis ágyásunk.

Eve Mavisre, a legrégebbi barátjára gondolt – az énekesnőre, az anyára, a divatőrültre, az ismét várandós Mavisre. Sok furcsa dolgot látott már tőle, de a földtúrás nem tartozott ezek közé. Eddig.

– Tényleg kertészkedik?

– És milyen jól! – erősítette meg Peabody. – Megvan hozzá a szeme és a kézügyessége. Én a szüleim miatt így nőttem fel, de ő született tehetség. Bella meg olyan aranyos a kis kertésznadrágjában. Ja, és van egy barátja.

– Micsoda? Mavisnek? Hiszen férjnél van és megint terhes.

– Nem, Bellának. Nednek hívják. Huszonkét… hónapos. Göndör vörös haja van és szeplős. Mavis elnevezte Csudipofinak, és rajta ragadt. Nagyon aranyosak együtt. A szülei, Jem és Linc még csak most tanulják a kertészkedést. Jem blogger, Linc pedig biokémikus.

– Ez most egy kert vagy társasági klub?

– Mind a kettő lehet, ez benne a szép – vigyorgott rá Peabody. – Utálnád.

Az biztos, gondolta Eve, miközben elkezdett parkolóhelyre vadászni. De akkor is.

– Ültettem egy fát.

– Hogy mit csináltál? – kerekedett el Peabody sötétbarna szeme. – Mit?

– Ültettünk Roarke-kal egy fát. Az ő ötlete volt, de együtt csináltuk. Nagyrészt. A tájépítész srác ásta ki a gödröt, de mi tettük bele a fát, aztán a földet meg mindent.

– És milyen fa?

– Ott! – Eve kiszúrt egy helyet, felkapcsolta a villogóját, függőlegesbe kapcsolt, és miközben Peabody lehunyta elkerekedett szemét, átlibbent az utca fölött, majd leereszkedett egy ütött-kopott minibusz és egy nagy terepjáró közé. Fél-fél hüvelyk ha maradt elöl és hátul.

– Gól!

– Akartam szólni, hogy figyelmeztess, de valószínűleg csak rosszabb lett volna. – Peabody kiszállt, örülve, hogy ép bőrrel megúszta a manővert, és megvárta, míg Eve kivette a helyszínelőkészletet a csomagtartóból. – Szóval milyen fát?

Eve dél felé mutatott, a zebrára.

– Egy bánatos fát. Bánatos valamit. Talán füzet.

– Szomorúfüzet?

– Bánatos, szomorú. Egyre megy, mert nem igaz rá egyik sem. Most csupa apró virágba borult, szóval túlélte.

– Az jó, de miért ültettetek fát? Miért ültet fát egy rendőr és egy csilliárdos?

– Roarke néha… – Olyan szentimentális, gondolta, miközben csatlakoztak az úttesten áthömpölygő emberfolyamhoz. – …a fejébe vesz dolgokat. Van az a tavunk, úgyhogy…

– Megvan? Kész? Mondtad, hogy tervez egyet.

– Igen, kész. Szép. Vannak rajta azok a lebegő izék.

– Tavirózsák? – sóhajtott fel Peabody.

– Azok, meg kövek, meg növények, meg egy pad, és Roarke úgy döntött, hogy ültessünk egy fát is.

– Aúú!

– A társasági klub bezárt – jelentette ki Eve, és megállt egy négyemeletes épület előtt, hogy szemügyre vegye.

A földszintet egy Költők és festők nevű hely és egy Herbalisták nevű bolt foglalta el. Mind a kettőnek széles ablakai néztek az utcára, akárcsak az emeleteknek.

Se redőnyök, figyelte meg Eve, se rácsok, semmi, csak az üveg.

Odament a két vállalkozás közötti borszínű ajtóhoz, amely a lakásokhoz vezetett.

Biztonsági kamera nincs, a zár a legegyszerűbb.

– Ide egy fogpiszkálóval is be lehetne jutni – állapította meg, aztán elővette a mesterkulcsát.

Egy vaslépcső vezetett fel egyenesen az első emeletre, ahol a jobb kéz felé lévő ajtón rendes riasztórendszert, a balra nyíló kétszárnyú ajtón pedig erős zárat pillantott meg.

– A holttest eggyel feljebb van – mondta Peabodynak.

Hangos csizmakopogás közepette felmentek.

Egy egyenruhás várakozott a jobbra lévő, nyitott ajtó előtt. A bal oldali kétszárnyú ajtó is nyitva állt. Bepillantva Eve festőállványokat, zsámolyokat, munkaasztalokat, szerszámokat, kisebb-nagyobb fa- és kődarabokat pillantott meg.

Az egyenruhás mögötti lakásból zene hallatszott.

Felmutatta a jelvényét és bekapcsolta a rögzítőjét.

– Hadnagy – lépett hátra a körülbelül ötvenéves, rövidre vágott, sűrű, göndör hajú rendőrnő. – Miller rendőr. A társam, Getz rendőr fent van a holttest mellett.

– Jelentést kérek.

– Épp egy panaszt intéztünk néhány házzal arrébb, és már készültünk letenni a szolgálatot, amikor bejött a hívás. Nyolc óra harminchárom perckor. Félutcányira voltunk, vállalnunk kellett. Ezen a szinten egyik lakásnál sem nyitottak ajtót, és ebből zenét hallottunk kiszűrődni.

Méghozzá tüzes zenét, gondolta Eve. Sok basszus, sok dühös dob.

– Hangszigetelés nincs – folytatta Miller rendőr. – Felébresztettük az alatta lakó bérlőt, hátha van kulcsa, és volt. A neve Hettie Brownstone. A két vállalkozáson kívül… egyik sem volt nyitva, amikor megérkeztünk… csak ő és a halott bérel… bérelt itt lakást. Ms. Brownstone-tól megkaptuk az Ariel Byrd által bérelt mindkét lakás kulcskártyáit, megkértük, hogy várjon a lakásában, és azóta is ott vár. Bekiáltottunk, hogy rendőrség, majd behatoltunk. A társam nézett körül a felső szinten, én ezen. Ő talált rá a holttestre.

Miller a lépcső felé pillantott. A széles nyíláson át Eve látta, hogy a másik rendőr pihenjben áll a tágas ablak előtt, amelyet két oldalról polcok szegélyeztek.

– Egy műterem az, hadnagy. Szobrász műterem. A nő koponyája hátul betört, és egy jókora kalapács, már-már pöröly hever mellette a padlón, a fején vérrel és agyvelővel. Ez szabad szemmel is felismerhető. A padlón, a lépcső tetejénél hever továbbá egy elviteles papírzacskó a Café Delish-ből… körülbelül egy utcányira van keletre. Mintha valaki elejtette volna, a menő kávé szétfröccsent. A zacskóban két muffin van.

– Biztosítottuk a helyszínt és beszóltunk a központba. Én lementem, hogy tájékoztassam Ms. Brownstone-t és megejtsem az első kihallgatást.

Miller lepillantott a kezében tartott noteszre.

– Három éve ismeri az áldozatot, amióta beköltözött. Egy táncstúdiót vezet a házban, szemben a lakásával. A vallomása szerint este kilenckor ért véget az utolsó próbája, és utána bezárt. Van egy ötéves gyereke. Nem hagyta el a házat, nem látott és nem hallott semmit. Azt állítja, negyed tízkor fektette le a gyereket, lezuhanyzott, és egy üveg bor társaságában nézett valamit a képernyőn, körülbelül fél tizenegyig.

Miller felnézett a jegyzeteiből.

– Feldúlt volt, hadnagy, de együttműködő. Azt mondta, beszélni fog a nyomozókkal, amikor megérkeznek, de el kell vinnie a gyereket iskolába. Kilencre fog hazaérni.

– Rendben. Átvesszük a helyszínt. Le fogom küldeni a társát. Maga ellenőrizze a költős helyet. Nyitva volt tegnap éjjel. És vannak kamerák a bejáratánál, meg a gyógynövényüzletnél is. Látni akarom mindkettő felvételeit.

– Igenis, hadnagy.

– Nézzen utána, mit tud meg a kávéházból, és nézzen rá Brownstone-ra, amikor visszaér. Mondja meg neki, hogy valamelyikünk le fog menni hozzá, amint tud.

– Igenis. Hadnagy, annyit szeretnék még mondani, hogy amikor körbementem ezen a szinten, észrevettem, hogy használták az ágyat. Hacsak az áldozat nem hagyta bevetetlenül. De szerintem használták, mert mindkét éjjeliszekrényen borospoharak állnak, a konyhapulton pedig van egy majdnem üres üveg Shiraz.

– Ezt jó tudni. Köszönöm, Miller rendőr.

Eve odament a lépcsőhöz – ez nem vasból készült, hanem fából. Réginek tűnt, lehet, hogy még az eredeti volt.

A másik rendőr, egy a társánál talán tizenöt évvel fiatalabb férfi, fent várta őket.

Tőle jobbra hevert az elázott elviteles zacskó egy sűrű, barna folyadék alkotta tócsában.

– Hadnagy. Miller mondta, hogy ne kapcsoljam ki a zenét. Mert ön úgy akar látni mindent, ahogy akkor volt, amikor bejöttünk.

– Helyes.

– Nem hallottam volna, hogy feljönnek. Csak onnan tudtam, hogy itt vannak, hogy lenéztem és megláttam Millerrel.

Nem fülsüketítően hangos, gondolta Eve, de elég hangos ahhoz, hogy elnyomja a léptek zaját.

– Köszönjük. Átvesszük a helyszínt.

Eve megállt a lépcső tetején, körülnézett és közben kinyitotta a helyszínelő készletet. Lefújta a kezét és a csizmáját, és Peabody követte a példáját.

– Zene ki!

A beálló csendben Eve szemügyre vette az áldozatot. Alacsony nő, térdnél levágott szabadidő nadrágban és vállnál levágott ujjú felsőben.

Rövid, élénk kék csíkokkal tarkított, tintafekete hajába alvadt vér tapadt.

– A seb elhelyezkedése alapján az ütés enyhén jobbról érte… és az áldozat bal felé zuhant el. A gyilkos hátulról támadt rá, ez nyilvánvaló – jegyezte meg Eve. – Ott állt a munkaasztalnál, arccal az ablak felé, és azon a kődarabon dolgozott.

– Azt hiszem, márvány.

– Oké. Itt vannak a szerszámai. Egy véső, egy kalapács. Kődarabok az asztalon, a padlón. Szólt a zene, a lámpa égett. Az utcáról nemigen lehetett látni, ahhoz túl messze állt az ablaktól. Ő viszont ki tudott nézni, ha akart.

– Dulakodásnak nincs nyoma. A kiömlött kávé… – nézett a foltra homlokráncolva Peabody. – Valaki elindul felfelé… valószínűleg az, aki utána hívta a kilenc-tizenegyet, igaz? Meglátja a holttestet, elejti a zacskót meg a kávét. Placcs.

– Úgy tűnik. Lopásnak, rablásnak sincs nyilvánvaló jele idefent. Sok kész és félkész szobor. Sok kő, fa és szerszám. A gyilkos belép… az ajtót alaposan meg kell majd vizsgálni, hogy nem törte-e fel a zárat… feljön a lépcsőn. Fogja azt a pörölyt… ott, azon a másik munkaasztalon több hasonló is van… és puff.

Felemelte a mutatóujját és a levegőben körberajzolta a padlón heverő testet.

– De az is lehet, hogy az áldozat együtt volt valakivel az ágyban. Aztán a partnere feljött vele ide. Veszekedtek… vagy már lent elkezdtek veszekedni. A nőnek elege lett, bekapcsolta a zenét és kézbe vette a szerszámait. És abban a pillanatban, amikor az emberek el szokták veszíteni a józan eszüket, a másik felkapta a pörölyt és lesújtott a fejére. Valószínűleg többször is. Aztán: „A fenébe!” Vagy: „Megérdemelte.” És elhúzott innen.

– A szomszéd talán látott valakit.

– Mindenképpen rá fogunk kérdezni. – Eve a vértócsát gondosan kikerülve fogta a helyszínelő készletet és leguggolt. Megállapította az áldozat személyazonosságát és hangosan belemondta a rögzítőbe.

– Hivatalosan azonosítom az áldozatot: Aryel Byrd, lakcím a tetthely, huszonhét éves. Peabody, én foglalkozok a holttesttel. Menj le és kezdj a hálószobában. Nézd meg, találunk-e ujjlenyomatot vagy DNS-t a borospoharakon.

A sebek megvizsgálásához nem volt szükség mikroszemüvegre.

– A sérülések alakja és nagysága alapján legalább két ütés érte a koponyát. Mivel a gyilkos itt hagyta a fegyvert, könnyen azonosítható. Bizonyítékzacskóba teszem.

Beletette egy zacskóba, lezárta, felcímkézte és félretette.

– Az áldozat védőkesztyűt, munkavédelmi bakancsot és védőszemüveget visel.

Előrehajolt és a védőszemüvegen keresztül belenézett az áldozat üveges tekintetű szemébe. Aztán elővette a hőmérőjét, hogy megállapítsa a halál beálltának az időpontját.

– A halál beálltának az időpontja huszonkét óra negyvennyolc perc. A halál oka: tompa tárggyal a koponya hátuljára mért ütések. Az orvos szakértő majd megerősíti.

Mivel az áldozat körülbelül öt láb három hüvelyk magas és talán száz font súlyú volt, Eve nem hívta fel Peabodyt, hogy segítsen megfordítani.

– Igen, balra zuhant el, és zúzódás látható a jobb arccsontján, ahol a padlónak csapódott. Nagyot zuhant. – Felemelte a szabadidő felső alját. – Előbb az asztalnak esett, fogadni mernék, hogy eltört egy bordája. Két erős ütés hátulról. Az áldozat előrezuhan, de az asztal le van csavarozva, tehát nem csúszik arrébb. Aztán a bal oldalára esik. Szerintem ekkor sújtott le másodszor is a gyilkos, és a második ütéstől fordult úgy az áldozat feje, hogy az arca jobb oldalára érkezett. Már azelőtt meghalt, hogy leért volna.

A vérfoltra ügyelve elhátrált a holttesttől, felegyenesedett, elővette a ’linkjét és hívta a halottszállítót meg a takarítókat.

Aztán ismét leguggolt és megvizsgálta az elviteles zacskót. A mutatóujjával megbökte az egyik muffint.

Még friss, állapította meg, tehát ma reggel sütötték.

Megjelölte a zacskót és a tartalmát a takarítóknak.

Ezután körbement a műteremben. Szerszámok, ponyvák, egy mini AutoSéf, egy parányi hűtő, benne ásványvíz és két energiaital. A sarokban egy festőállvány néhány vázlattal.

És természetesen fa meg kő. Néhány darab elkészültnek tűnt – akadt köztük törékeny és masszív, durva is. Arcok a kőben, egy meztelen nő, egy meztelen férfi, egy meghatározhatatlan nemű pár ölelkezés közben.

Egy összegömbölyödve alvó sárkány fából, egy lábujjhegyen álló nő, egy sokágú fa, a törzsén alig kivehető arccal.

Valószínű, hogy az áldozat valamennyire sikeres volt, gondolta Eve. Nem értett a művészethez, de az alkotások még benne is megszólítottak valamit.

Vagy sikeres volt, folytatta a töprengést, miközben elindult lefelé, vagy valaki támogatta. Egy ilyen helyet a West Village-ben nem olcsón adtak ki.

Körülnézett a nappaliban.

Felfordulásnak semmi nyoma.

Egy fali képernyő, egy kényelmesnek tűnő, sötétrózsaszín-világoskék-sötétzöld csíkos kanapé. A padló nagy részét vastag szőnyeg borította – valószínűleg az alsó szomszéd érdekében. Az étkezőrészt egy négyszögletű asztal jelölte ki, ugyanolyan sötétrózsaszín színben, mint a kanapé. Négy szék, két kék és két zöld. Virágok egy kőből – márványból? – faragott vázában.

A virágok nagyon frissnek látszottak.

Semmi rendetlenség, gondolta, hacsak a falakra lógatott képeket nem számítja valaki annak. Mindenféle képek voltak: bekeretezettek és csak úgy felragasztott vázlatok is.

Bepillantott a konyhába. Egy pult és egy vörösboros palack, talán fél pohár itallal. Megjelölte a takarítóknak.

A több évtizedesnek látszó hűtőben még több bor, egy kis sajt, joghurt és néhány energiaital. Egy régi AutoSéf – megnézte, mit programoztak rajta utoljára.

A mosogató üres.

Kiment és megállt a vendégszobaként is funkcionáló dolgozószoba nyitott ajtajában Rendezett, tiszta, színes. Az ágy bevetve, a párnák felrázva.

Valaki – talán az áldozat – egy freskót festett az egyik falra. A kép utcai festőket ábrázolt az állványaikkal, a háttérben elsuhanó kocsikkal.

Az ablak alatti íróasztalon talált mini adattároló és kommunikációs egységet megjelölte az ENyÜ-nek, aztán tovább ment.

A fürdőszoba szintén tiszta és egyszerű volt. Kinyitotta a kézmosó fölötti tükrös szekrényt, talált néhány vény nélkül is kiváltható gyógyszert, fajtánként csoportosítva. Belekukkantott az öltözőasztal fiókjaiba és szekrénykéjébe, aztán kiment Peabodyhoz a hálószobába.

Peabody csípőre tett kézzel, homlokráncolva nézte a helyiséget.

A vetetlen ágy két oldalán egy-egy éjjeliszekrény állt, egy-egy éjjelilámpával és ujjlenyomat-rögzítő poros üvegpohárral. Az egyetlen ablaknak volt redőnye – de nem volt leengedve.

– Azt akartam, hogy lásd – fordult felé Peabody –, mielőtt bezacskózom a poharakat. Mind a kettőn vannak ujjlenyomatok. Az áldozaté a jobb oldali. A bal oldalin lévők nincsenek a rendszerben. A labor biztos fog DNS-t találni a poharakon és az ágyneműn.

– Igen, ez nem alvási üzemmód. Megnézted az éjjeliszekrények fiókjait?

– Egy tablet, az áldozat ’linkje, egy vázlatfüzet és ceruzák egy dobozban, a jobb oldali fiókjában. A bal oldali üres. A ’linkre tegnap délután óta nem érkeztek hívások vagy üzenetek, és nem is küldött róla semmit. Aztán estefelé egy üzenet. Ellenőriztem a számot, egy bizonyos Gwendolyn Huffmané.

– Mi állt az üzenetben?

– Csak ennyi: Már alig várom a munkát. Az áldozat visszaírta, hogy ő is alig várja, mire az üzenet küldője azt válaszolta, hogy hamarosan találkoznak, és nem fog üres kézzel jönni.

– Nem írta le egyértelműen, hogy mikor. Zacskózd be az ENyÜ-nek. Se óvszer, se szexjátékok – tette hozzá Eve. – Se itt, se a fürdőszobában. A szekrény?

– Csak ruhák, cipők, két táska… egy nappalra, egy estére. Két gurulós bőrönd, a kisebb a nagyobban. Nem volt ruhamániás – tette hozzá Peabody, miközben Eve odalépett a szekrényhez, hogy a saját szemével is lássa.

– De amije volt, azt fajta szerint rendezte. Munkaruhák, utcai ruhák, egy alap fekete ruha, és két olyasmi, amit én bulizó szettnek neveznék. A cipők ugyanígy. Volt fehérneműje, pizsamája, sportruhája meg a többi… ismét csak típus szerint csoportosítva. Egy kis fiók az ékszereknek… egyediek, művésziek, bizsuk. Minden rendezett, Dallas, nem úgy tűnik, mintha valaki feltúrta volna őket.

– Nem, sem itt, sem máshol.

– Nem értem.

Én sem, gondolta Eve, de azért Peabody felé fordult.

– Hallgatlak.

– Oké, szóval, ha körülnézünk a lakásban… az emeleti műteremben, a lenti lakrészben… minden tiszta és rendezett. A falakon lógó festményektől eltekintve az áldozat minimalista volt, és egyértelműen szerette, ha minden tiszta és a helyén van.

– Egyetértek.

– Nincsenek szétdobált pólók, elöl hagyott cipők, hogy majd később tegye el őket.

– Nincsenek mosatlan edények… csak az a két pohár – tette hozzá Eve. – Az ágytakaró összehajtva az ágy végében lévő ládán, de az ágynemű gyűrött és félig fel van hajtva. Nem alvási üzemmód. Szex üzemmód.

– Azt még talán megértem, hogy így hagyta az ágyat… meg fogja igazítani, mielőtt lefekszik aludni. Már ez is elég nagy engedmény, látva az egyébként precíz életmódját, de a poharakra nem találok magyarázatot.

– A konyhai AutoSéfet tegnap tizennyolc-tízkor használta utoljára. Egy adag csirkét készített rizzsel és kelbimbóval. A mosatlan edények a mosogatógépben vannak tisztán, a nyolc-húszas reggeli és a tizenhárom-harmincötös ebéd után maradt mosatlannal együtt. A mosogatógépet tizennyolc-huszonnyolckor indította be.

– Akkor lehet, hogy nem volt kedve kipakolni a két pohár miatt, de akkor sem értem, hogy hagyhatta őket így ott.

– Nem illik bele a mintázatába – értett egyet Eve.

– Valakivel borozik és szexel, és minden jel arra utal, hogy kölcsönös beleegyezéssel. Ám valamikor veszekedni kezdenek. Elég komolyan összevesznek ahhoz, hogy az áldozat felkeljen, felkapja a munkaruháját és a szokásától eltérően ne kezdjen el rendet csinálni. Mintha azt mondta volna: „Elegem van ebből. Végeztünk. Öltözz fel és tűnj el. Dolgozni akarok.”

– Ezt a gondolatmenetet folytatva, a kirúgott szerető nem akar véget vetni a dolognak, nem akar elmenni. És azzal tesz pontot a veszekedésre, hogy betöri az áldozat fejét egy pöröllyel.

– Hirtelen felindulásból elkövetett emberölés – foglalta össze Peabody. – „Majd én megmutatom neked, hogy ki végez kivel, te kurva!”

– Elég valószínű. A halottszállítók és a takarítók már úton vannak. Jelöljük meg az ágyneműt a labornak, és nézzük meg a bejárati ajtót. A takarítók majd elviszik a poharakat meg a többit.

– DNS-t biztos fognak találni – jósolta Peabody –, de ha az ujjlenyomat nincs a rendszerben…

– Arra még kisebb az esély, hogy az ismeretlen szerető DNS-e benne legyen – fejezte be a mondatot Eve, miközben kinyitotta a bejárati ajtót és leguggolt. Feltette a mikroszemüvegét és szemügyre vette a zárat és a kártyaolvasót.

– Olcsó szar – morogta –, de nem látok arra utaló nyomot, hogy megpiszkálták. Nézze meg az ENyÜ is… derítsék ki, ha tudják, hogy hányszor használták tegnap. A lenti főkaput is ellenőrizzék. A lehetőségek: Az egyik szerető kiviharzik. „Baszd meg, Ariel!” A nő fent van, hangosan szól a zene, dolgozik. Bejön a másik szerető. Nehéz elképzelni, hogy valaki, akinek nincsenek szexjátékai, de még óvszere sem, két szeretőt tartson, de előfordulhat. A második szerető meglátja az ágyat és a borospoharakat. A kurva! Felmegy és leüti. „Többet nem fogsz megcsalni!”

– Az, hogy rendben tartotta a lakását, még nem jelenti azt, hogy monogám volt. Mindazonáltal sajnálnám, ha kiderülne, hogy csalta a partnereit, mert tetszenek a munkái – sóhajtott fel Peabody.

Közeledő lépteket hallottak, és Eve visszatette a mikroszemüveget a készletbe.

– Ezek a halottszállítók vagy a takarítók lesznek. Igazítsuk el őket, aztán menjünk le a szomszédhoz. Hátha tudja, kivel gyűrte össze a lepedőt az áldozat.

MÁSODIK FEJEZET

A magas, karcsú és szemmel láthatólag feldúlt Hettie Brownstone beengedte őket a lakásába, amelyet kellemes vaníliaillat lengett be a kis elektromos kandalló párkányán égő gyertyától. Byrd otthonával ellentétben ezt távolról sem lehetett volna minimalistának nevezni.

Az egyik sarokban három rekesznyi játék állt, a kanapén rengeteg párna hevert. A bejárat melletti, fa alakú fogason sok gyerek- és néhány felnőtt méretű kabát, sapka és pulóver lógott.

Rengeteg porfogó mindenfelé.

– Igaz? Nem tévedés? Ami Ariellel történt?

– Nem, asszonyom.

Brownstone szeme könnybe lábadt, de gyorsan megrázta a fejét.

– Üljenek le, kérem – intett. – Még nem voltam a piacon… azután akartam menni, hogy elvittem a kislányomat iskolába, de… Teával vagy gyümölcslével tudom megkínálni önöket.

– Köszönjük, nem kérünk semmit – felelte Eve.

– Elmondhatják, mi történt? Borzalmas nem tudni, mi zajlott a fejünk fölött, miközben a kislányom aludt.

– Még vizsgáljuk az ügyet.

Brownstone lerogyott egy fotelbe, kihúzta a háta mögül a párnát és megölelte.

– A rendőrök nem mondtak semmit, de az a benyomásom, hogy nem baleset történt.

– Nem, asszonyom, nem baleset volt.

Brownstone most szorosan lehunyta a szemét.

– Annyira… nemtörődöm volt a biztonságával kapcsolatban. A háztulajdonos semmit sem tesz a biztonsági rendszer fejlesztéséért. Még a javítások is egy örökkévalóságig húzódnak. Erre a lakásra én szereltettem fel a biztonsági kamerát és az új zárakat, és azt is elárulhatom, hogy alapvető vízvezeték-szerelési ismeretekre is szert tettem. Ami azt illeti, Ariel mutatta meg, hogyan kell tisztán tartani a mosógépet és kidugítani a lefolyót. Így ismerkedtünk meg.

– Milyen jól ismerték egymást?

– Csak ketten vagyunk itt bérlők, két egyedülálló nő. Ariel azonban elég zárkózott, én pedig egyedülálló, dolgozó anyaként általában elfoglalt vagyok. Barátok vagyunk… voltunk – helyesbített –, de igazából nem jártunk össze vagy szórakozni. A hét hat napján tanítok, és itt van nekem Tasha is. A társasági életemet a gyerekem barátai, a parkba járás, a gyerekfilmek jelentik. Ariel művészetet tanít, és keményen dolgozik a műtermében.

– Van kulcsa a lakásához.

– Igen. Arielnek volt egy macskája… Rodin. Néha elutazik művészeti fesztiválokra, és megkért, hogy gondoskodjak Rodinről, menjek fel, adjak neki enni és inni, meg szeretgessem meg egy kicsit, amíg távol van. Tavaly télen halt meg. Elfelejtettem visszaadni a kulcskártyát. Ariel nem kérte, és kiment a fejemből. Az előbb adtam oda a rendőröknek.

– Igen, nálunk van. El tudná mondani, hogyan telt a tegnap estéje?

– Ó, persze. – Két kézzel beletúrt sűrű, göndör hajába. – Ahogy a rendőröknek is elmondtam, miután elhoztam Tashát az iskolából, egyenesen hazajöttünk. Készítettem neki egy kis uzsonnát, aztán aludt egyet, amíg én megtartottam egy órát a stúdiómban, velünk szemben. A főbejárat biztonsági rendszere szerintem szart sem ér, de nincs pénzem, hogy megjavíttassam. Be szoktam zárni a lakást, amikor Tasha alszik és én közben tanítok, de egy kamerán át figyelem.

– Tehát tudja, hogy biztonságban van – szúrta közbe Peabody.

– Igen. – Brownstone a jobb kezével idegesen babrálni kezdte az inge felső gombját. – Nem szeretném, ha azt hinnék, hogy elhanyagolom. Csak ketten vagyunk. Az apja a születése óta nincs a képben… ő döntött így. Az első fél évet főállású anyaként töltöttem el, de…

– De dolgoznia kell – fejezte be a mondatot Eve.

– Igen. Azt akarom, hogy Tasha tudja, hogy én tartom el magunkat, a tanításból. Mindenesetre megvan a rutinunk. A háromórás próbát általában átalussza, aztán átviszünk néhány játékot, és a következő órán játszik. Azután vacsora, és ha jó az idő, sétálunk egyet a parkban vagy kitalálunk valami mást. Aztán van nyolctól egy próba… a tizenhárom-tizenhét éves táncosoknak. Tasha szeret együtt táncolni velük, és ők sem bánják. Ezután bezárok és lefektetem aludni. Néha gyorsan megy, néha nem. – Halványan elmosolyodott. – Tegnap este gyorsan ment, negyed tíz körül már aludt. Lezuhanyoztam, leültem a képernyő elé egy pohár borral, de hamar lebukott a fejem. Úgyhogy lefeküdtem.

– Hallott valamit fentről, vagy hallott bárkik bejönni az épületbe, esetleg távozni? A lépcsőház elég hangos – emlékeztette Eve.

– Nekem mondja? Pont emiatt költöttem egy kisebb vagyont hangszigetelésre. Maguknak van gyerekük?

– Nincs.

– Akkor hadd mondjam el, hogy amikor már órák óta járkál fel-alá egy fogzó csecsemővel, és végre nagy nehezen leteszi aludni, és akkor valaki felcsattog azon az átkozott lépcsőn és felébreszti, akkor a legszívesebben megölné.

Hátrahőkölt.

– Nem úgy értettem…

– Tudjuk – nyugtatta meg Peabody.

– A ház tulajdonosa nem akart hangszigetelésre költeni, de azt mondta, ha nekem van rá pénzem, akkor csak nyugodtan. Végül a szüleim fizették ki. Az állam északi részén élnek.

– Mit tud Ms. Byrd barátairól, a romantikus kapcsolatairól?

– Ó, nem sokat, ha bármit egyáltalán. Tudom, hogy kedden és szerdán este, illetve minden második szombat délután tanítványok jártak hozzá. Láttam őket, amikor épp órára vagy máshova mentem. Arról soha nem beszélt, hogy jár-e valakivel.

Ismét megrázta a fejét.

– Azt a gyertyát érte gyújtottam. Tudom, butaság, de annyira szerettem volna… Ha több időt, több energiát szántam volna arra, hogy megismerjem, most talán többet segíthetnék.

– Így is segített – biztosította Peabody.

– A legszívesebben mindent bezárnék és visszaköltöznék északra. Tizenhét éves korom óta élek a városban, és lehetőséget kaptam arra, hogy a New York-i Balettnél tanuljak. Arról álmodoztam, hogy prímabalerina leszek. A szólistaságig jutottam – mosolyodott el. – Aztán jött Tasha. Egy pillanatra sem bántam meg, hogy őt választottam az álom helyett. Ő maga az álom. És most először fordult meg a fejemben, hogy elmenjek innen. De képtelen lennék rá.

Felemelte, majd leejtette a két kezét.

– Itt alakítottuk ki az életünket, és jó élet ez. De remélem, megtalálják azt, aki ezt tette Ariellel. Nemcsak azért, hogy nyugodtan tudjak aludni éjszakánként, hanem azért is, mert Ariel nem ezt érdemelte. Amennyire ismertem, jó ember volt, tehetséges művész és figyelmes szomszéd.

Odakint, miközben visszamentek a kocsihoz, Peabody bedugta a kezét csinos rózsaszín kabátja zsebébe, mert úgy gondolta, így még inkább olyan, mintha csak sétálgatna.

– Szülőnek lenni nehéz – jegyezte meg. – Egyedülálló szülőnek lenni, a másik segítsége nélkül… brutális lehet. Mégis, ez egy boldog lakás volt. Érezni lehetett.

– Még boldogabb lesz, amikor megtaláljuk a szomszédja gyilkosát.

– Igen, ez kétségtelen.

– Mit tudunk eddig, Peabody?

– Halott nő. Hátulról támadták meg. Minden jel arra utal, hogy a támadás előtt szexuális életet élt és bort ivott. Az ENyÜ fogja eldönteni, hogy a lakás zárját megpiszkálták-e, mivel a vizuális szemrevételezés nem állapított meg semmit.

Visszatették a helyszínelőkészleteket a csomagtartóba és beültek a kocsiba.

– Ismerjük a halál időpontját és valószínű okát. Mivel Brownstone őszintének és megbízhatónak tűnik, tudjuk, hogy az áldozat nem sokat beszélt a magánéletéről és komolyan vette a munkáját. A jövedelmét heti két-három óra tanítással egészítette ki, és nem törődött a biztonsági rendszerével.

– Tudjuk – tette hozzá Eve –, hogy az áldozat szeretője vagy szeretői olyan diszkrétek voltak, hogy Brownstone azt sem tudja, léteztek-e egyáltalán. Lehetséges, hogy valamelyik tanítványa volt az. Vagy több tanítványa. Ott marad óra után, hemperegnek egyet, utána elmegy. Az áldozat számítógépén bizonyára ott van a tanítványai listája és időbeosztása. Szólj az ENyÜ-nek, hogy kérünk belőle egy másolatot.

Vezetés közben Eve elkérte a központtól a bejelentő nevét és a bejelentés felvételét.

– Gwendolyn Huffman.

– Ugyanaz a személy, aki tegnap délután üzenetet küldött neki.

– Milyen kényelmes – dobolt az ujjaival a kormánykeréken Eve. – Hallgassuk meg a hívást.

Kilenc-tizenegy, miben segíthetek?

Ó, Istenem, ó, Istenem, meghalt! Meghalt! Minden csupa vér volt! Ariel! Ariel halt meg. Segíteniük kell, küldjön segítséget!

A kilenc-tizenegy operátorának higgadt, tiszta hangjával ellentétben a hívó hisztériája egyre csak fokozódott, miközben eldadogta a címet.

Siessenek, kérem, siessenek! Istenem, Istenem, mindjárt elájulok!

A hívás véget ért.

– Nem árulta el a nevét – mondta Eve. – A ’link száma alapján derítették ki.

– Végig hisztérikusnak tűnt.

– Ha tényleg látta a holttestet a West Village-ben, és elejtette a zacskót meg a kávét, aztán hazament az Upper East Side-ra, akkor volt ideje lehiggadni egy kicsit. Ha pedig nem látta a holttestet, akkor honnan a fenéből tudott róla? Nézzük meg, kitalált-e azóta valami választ erre.

Az Upper East Side-i épület magas volt és karcsú, csupa acél és üveg, a legfelső emeleteken tágas, félköríves teraszokkal. Az utcán két ezüstszegélyes fekete egyenruhát viselő ajtónálló várakozott a tágas üvegajtó két oldalán.

Egyikük sem tűnt boldognak, amikor Eve megállt a járda mellett megtévesztően ócska kocsijával.

Miközben az egyikük elindult felé, Eve kiszállt a kocsiból és felmutatta a jelvényét.

– Hagyják ott, ahova álltam vele.

– Asszonyom…

– Az áll ezen, hogy asszonyom? – bökött a mutatóujjával előbb a férfira, majd a jelvényére Eve. – Nem, nem az. Hanem az, hogy hadnagy. Meg hogy New York-i Rendőrség. Hagyja ott a kocsimat, ahova tettem.

Azzal elcsörtetett mellette, átvágott a járdán és bement a sziszegve félrecsúszó üvegajtón – amiről az jutott eszébe, hogy akkor mi a fenének kellenek ajtónállók?

A helyiségről, ahová beléptek, Eve-nek a „nyomasztó elegancia” kifejezés jutott az eszébe. Minden csupa arany és ezüst, amit csak néhány puha, királykék klubfotel tört meg. Aranycsillárok szórták a fényt, karcsú ezüsturnákban aranypöttyös faágak meredeztek.

A csendes, illatos levegő diszkréten gazdagságról és kiváltságos életről suttogott.

Az ívelt, tükörborítású recepciós pult mögött egy királykék kosztümös nő és egy királykék öltönyös férfi állt. A nő szorgalmasan tovább dolgozott a számítógépén. A férfi a legszebb professzionális mosolyával fordult Eve felé.

– Jó reggelt és üdvözöljük a House Royale-ban. Miben segíthetek önöknek?

Talán kicsinyesség volt, de Eve-et elégedettség töltötte el, amikor felemelte a jelvényét és látta a mosolyt lehervadni a férfi arcáról.

– Gwendolyn Huffmanhoz jöttünk.

– Felicity? – nézett a munkatársára a recepciós. A nő abbahagyta a gépelést és összekulcsolta a két kezét a pulton.

– Ellenőrizd az igazolványukat, Jonathan.

– Ó, igen, természetesen. Megnézhetem a jelvényüket, kérem?

Miután előbányászott egy szkennert és ellenőrizte a jelvényeket, Felicity bólintott.

– Körülbelül fél órája járt itt két rendőr. Ms. Huffman „Ne zavarjanak”-ra állította a lakása rendszereit, ezért várniuk kellett. Körülbelül negyedórával később megérkezett Ms. Huffman vőlegénye. Amikor Ms. Huffman átállította a „Ne zavarjanak”-ját, hogy beengedje Mr. Caine-t, Mr. Caine azonnal felment.

– Szóval a rendőröket megvárakoztatta, de a vőlegényét felengedte?

Felicity nem vesztette el a nyugalmát.

– Őszintén sajnálom, hadnagy. Ugyanakkor, mivel nem volt házkutatási parancsuk és nem állt fent vészhelyzet, kénytelenek voltunk tiszteletben tartani a lakónk „Ne zavarjanak” kérését.

– Mikor vette fel ma a munkát? – kérdezte Eve.

– Reggel fél kilenckor. Ahogy a rendőröknek is elmondtam, ma még nem láttam Ms. Huffmant.

– Szükségünk lesz a biztonsági kamerák felvételeire az elmúlt huszonnégy órából. – Eve elhallgatott, hogy nyomatékot adjon a következő szavainak. – Hozhatok végzést, ha kell.

– Arra nem lesz szükség. Készségesen együttműködünk, amiben csak tudunk. Jonathan, menj fel a biztonságiakhoz és hozd le, amit a hadnagy kért.

– Az előcsarnokról, a liftről, Huffman folyosójáról – sorolta Eve.

– Azonnal hozom! – tüsténkedett Jonathan.

– Kifelé menet majd felvesszük – mondta Eve Felicitynek. – Most pedig engedjen fel.

– Felmehetnek. Ms. Huffman a 4800-as lakásban lakik, negyvennyolcadik emelet, keleti oldal.

– Köszönöm – biccentett Eve, majd odament a felvonókhoz Peabodyval. Két aranyajtós a nyugati oldalra, két ezüst ajtós a keletire.

– Eszembe jutott valami – lépett be Eve az arannyal erezett, ezüst tükörfalú fülkébe. – Huffman innen hívta a kilenc-tizenegyet. A hívás ugyanakkor futott be, amikor Felicity beállt a pult mögé. Huffman tehát fent volt. Bekapcsolta a „Ne zavarjanak”-ot, hogy időt nyerjen.

– Tudnia kellett, hogy keresni fogja a rendőrség – állapította meg Peabody.

– Ha nem ostoba, igen. Bevonja a vőlegényét, hogy legyen egy kis támogatása, talán át is beszéli vele a sztoriját. Eddig nem ő „a hét szemtanúja” nálam.

– A recepciós azt mondta, hogy felengedte a vőlegényét, tehát a férfi nem vele lakik.

– Elment a város másik végébe, kora reggel, és közben megállt kávéért és muffinért. Miért?

– Az üzenetben az állt, hogy dolgozni akartak.

– Igen… de az üzenetekben nem voltak nevek, se árulkodó részletek. Szóval kora reggel elment a város másik végébe. Vagy nem volt bezárva az áldozat lakásának az ajtaja, vagy Huffmannak van kulcsa hozzá. Ha kulcsa van, miért? Bement, felment, elejtette, amit vásárolt, és nem egyszerűen kirohant, hanem egyenesen idejött, mielőtt felhívta a kilenc-tizenegyet.

– De miért?

Eve kilépett a széles, ezüstszínű szőnyeggel borított folyosóra.

– Lássuk, ő mit mond erre.

A 4800-as lakásnak kétszárnyú ajtaja volt, tenyérleolvasóval, biztonsági kamerával és kettős rendőrségi zárral. Eve megnyomta a csengőt.

A lakó pillanatnyilag nem fogad látogatókat, kezdte a számítógép, kérem…

– Dallas hadnagy és Peabody nyomozó a New York-i Rendőrségtől – tartotta Eve a jelvényét a szkenner elé.

A számítógép rövid tétovázás és szkennelés után így felelt:

Kérem várjanak.

Néhány másodperccel később kinyílt a jobb oldali ajtószárny. A felbukkanó férfi a harmincas évei közepén járhatott, és napszítta szőke haja, aranyszínű bőre és enyhén ráncos, mégis jóképű arca azt sugallta, hogy a szabadidejét túrázással, vitorlázással, teniszezéssel vagy valamilyen más szabadtéri tevékenységgel szokta tölteni.

Háromrészes sötétkék, vékony csíkos öltönyt és tökéletesen megkötött, kék-szürke nyakkendőt viselt.

– Hadnagy, nyomozó – biccentett. A szeme, amely majdnem ugyanolyan kék volt, mint az öltönye, komoly maradt – Jöjjenek be, kérem. Merit Caine vagyok, Ms. Huffman vőlegénye.

Átvezette őket egy kis előszobán, amelynek a falai mentén cserepekbe ültetett kis fák sorakoztak, parányi narancsokkal az ágaikon, és beléptek a tágas nappaliba.

Ha a lenti előcsarnokról a „nyomasztó elegancia” jutott Eve eszébe, akkor erről a helyiségről a „kifinomult elegancia”.

Minden tökéletes és minden tökéletesen összeillő, gondolta. A pasztellszínek és a bútorok szelíd ívei, a hatalmas antik szőnyeg – tökéletes árnyalatba fakulva –, a visszafogott festmények, csupa tájkép és csendélet, közöttük különböző alakú tükrökkel, a kristályvázákban lévő rózsák és liliomok illata, és a tökéletes kilátás a folyóra az üvegfalon keresztül. A hatalmas terasz szinte egy fedetlen nappalinak tűnt a rajta álló üvegasztallal, fotelekkel és cserepes növényekkel.

Mindez tökéletesen illett a halványkék dívány sarkában kuporgó nőhöz. Eve úgy tippelte, legalább tíz évvel fiatalabb a vőlegényénél. Elég fiatal ahhoz, gondolta, hogy ne kelljen sminkelnie – vagy elég ügyesen bánik a sminkkel ahhoz, hogy úgy tűnjön, mintha nem is sminkelne.

Szőke haját lófarokban összefogta, szabaddá téve klasszikus, ovális arcát. A szeme – halványkék, mint a dívány – kivörösödött a sírástól. Éppen csak.

Fehér, bő nadrágot és inget viselt. Szinte sugárzott róla a törékenység.

A két egyenruhás felállt a fotelekből. Mind a kettő kávéscsészét tartott a kezében, de azonnal le is tették az asztalra.

– Nyomozó, vigye ki a két kollégát az előszobába és hallgassa meg a jelentésüket. Innen átvesszük – nézett a két rendőrre. – Ms. Huffman, Dallas hadnagy vagyok.

– Tudom – felelte remegő hangon a nő. – Láttuk Merittel a videót. Az Icove-ügyet. Nem tudom elhinni, hogy ez velem történik. – Merit kezéért nyúlt. – El… elmondtam a rendőröknek, mi történt. Csak éppen nem tudom, mi történt. Egyszerűen nem tudom.

– Minden rendben van, Gwen – ült le mellé a kezét nem elengedve Merit. A nő balján egy jókora gyémántgyűrű csillogott. – Minden rendben.

Férfiasan Jóképű találkozása Törékeny Szépséggel, gondolta Eve. Tökéletes páros.

Merit visszafordult felé.

– Foglaljon helyet, hadnagy. Megkínálhatjuk valamivel?

– Csak válaszokat kérek – ült le Eve.

– Mielőtt elkezdenénk, tudnia kell, hogy Gwen jogi képviselője is vagyok.

– Ön ügyvéd, Mr. Caine?

– Igen, a Caine, Boswell & Caine-nél. Gwen minden lehetséges módon a segítségükre szeretne lenni a nyomozásban, de meg kell értenie, hogy jelenleg sokkos állapotban van.

– Miféle sokkot szenvedett el, Ms. Huffman?

– Én… nos… én… én találtam meg Arielt. És… – Gwen Merit vállába fúrta az arcát. – Minden csupa vér volt.

– A lakásán járt?

– Igen. Ma reggel.

– Pontosan mikor?

– Korán. Nem vagyok biztos benne, de fél nyolc körül. Esetleg valamivel előtte? Nem tudom.

– Hogyan jutott be a lakásba?

Gwen visszafordította az arcát Eve felé, de a fejét továbbra is Merit vállán nyugtatta.

– Az ajtó résnyire nyitva állt. Hallottam a zenét… Ariel szeret zenét hallgatni munka közben… úgyhogy bementem. Kiabáltam neki, hogy megérkeztem, aztán elindultam fel, a műterembe. Vittem kávét meg muffint egy helyről, amit szeret. Ezt is mondtam neki. „Hoztam lattét meg áfonyás muffint”, azt hiszem, ezt mondtam. Meg azt, hogy kicsit korán érkeztem, és nem kellene nyitva hagynia az ajtaját.

– Aztán felértem és… megláttam. A padlón feküdt, és minden csupa vér volt. Láttam az arcát, a szemét. Azt hiszem, sikoltozni kezdtem. Nem tudom. Nem kaptam levegőt, hányingerem támadt, szédültem és nagyon féltem. Kirohantam. Ó, Merit, nem lett volna szabad így elrohannom!

– Sokkot kaptál.

– Hozzáért valamihez?

– Nem tudom. Az ajtóhoz, a lépcsőkorláthoz. Nem tudom.

– Hogy jött vissza ide?

– Valahol fogtam egy taxit. Nem tudom. Futottam, gyalogoltam. Teljesen magamon kívül voltam. – A szívére szorította a bal kezét a szikrázó gyémánttal. – Az egész olyan valószerűtlennek tűnt. Nem is lehetett valóságos.

Belépett Peabody és Eve intett neki, hogy üljön le a szomszédos fotelbe.

– Mióta ismerte Ms. Byrdöt?

– Tavaly ősszel… azt hiszem, szeptemberben ismerkedtünk meg. Szeptember lehetett, mert Merit épp üzleti úton volt. Egy kiállításmegnyitón. Ariel is kiállított. Nagyon tetszettek a munkái.

Egy magányos könnycsepp gördült le kecsesen Gwen arcán.

– Vettem egy szobrot és beszélgettünk. Azonnal kijöttünk egymással. Csodáltam a művészete iránti elkötelezettségét, de volt egy könnyed oldala is, ha érti, mire gondolok. Barátok lettünk.

– Olyan jó barátok, hogy reggel fél nyolckor beugorhatott hozzá?

– Korábban értem oda, mint mondtam. Nyolcra beszéltük meg, de izgatott voltam. Megkértem, hogy készítsen egy márványszobrot Meritnek. Nászajándékul. Én lettem volna a modell.

– Gyakran hagyta nyitva az ajtaját?

– Én… nem tudom. Nem jártam túl sokszor nála. Általában klubokban vagy galériákban találkoztunk vagy együtt ebédeltünk. Persze jártam már nála, láttam a műtermét, de nem rémlik, hogy bármelyik alkalommal is nyitva lett volna az ajtaja.

– Talán csak gondatlan volt – tette hozzá Gwen. – Amikor a munkájára koncentrált, megszűnt számára a külvilág.

– Értem. Tehát barátok voltak. Más barátaival is találkozott?

– Nem igazán. Nem mintha emberkerülő lett volna, de nem járt sokat társaságba.

– És a romantikus partnerei?

– Soha nem beszélt senkiről. Egyszer mondtam neki, hogy Meritnek van egy csodálatos unokatestvére, és összehozhatom vele. – Halványan elmosolyodott és a vőlegényére nézett. – Henry. De Arielnek néhány éve volt egy csúnya szakítása, és inkább a munkájára akart koncentrálni. A romantika várhatott.

– Említette az exe nevét?

– Nem.

– Rendben. El tudná mondani, mit csinált tegnap este?

– Tegnap este? – kerekedett el a könnyes, halványkék szempár.

– Hol vacsorázott, mikor, kivel.

– Nem értem – nézett ismét Meritre Gwen.

– Megállapították a halál beálltának az időpontját – mondta a férfi.

– Igen. Szeretném tisztázni ezt a kérdést, hogy ne kelljen többet zavarnunk Ms. Huffmant.

– Azt hiszik, képes lettem volna ezt tennie vele? – markolta meg remegő szájjal, tágra nyílt szemmel Merit karját Gwen. – Vagy bárkivel?

Eve rápillantott Peabodyra, és társa a megtestesült megértésként dőlt előre ültében.

– Ms. Huffman, tudjuk, milyen nehéz most önnek. Sokkot kapott és elveszített egy barátot. Minden, amit mond, segít nekünk kideríteni, mi történt a barátjával, ki bántotta. Beszélt vele tegnap este?

– Nem, én… vagy igen? Nem. Üzenetet küldtem! Igen, délután. Írtam neki, hogy akkor mehetek-e ma, ő pedig azt írta, hogy már alig várja. Épp az esküvőszervezőnkkel, Marjorie-val találkoztam. Júliusban összeházasodunk Merittel.

– Gratulálunk – mosolygott Peabody.

– Utána hazajöttem. Merit egy tárgyalásra készült, úgyhogy sokáig bent maradt. Nem találtam a helyem. Olyan szép nap volt. Elmentem sétálni, kirakatokat nézegetni. Nagyjából hatkor? Fél hétkor? Nem tudom. Végül a parkban kötöttem ki. Nem tudom, mikor értem haza. Nyolckor? Kilenckor. Aztán ettem egy salátát és ittam egy pohár bort. Kettőt – helyesbített. – Megnéztem néhány dolgot, amikről Marjorie-val beszéltünk. A bor és a hosszú séta megtette a hatását, tizenegykor már az ágyamban aludtam.

– Találkozott valakivel séta közben vagy vett valamit? – kérdezte Eve.

– Nem. Ó, kilenckor üzenetet váltottunk Merittel. Vagy fél tízkor?

– Kilenc körül. Írtam Gwennek, hogy épp ételt rendeltünk, mert két-három óráig még bent kell maradnunk. Mivel szünetet tartottunk, néhány percig üzengettünk egymásnak.

– Ms. Huffman, a ma reggeli események ismeretében ön nem hívta a kilenc-tizenegyet, csak körülbelül hatvan perccel azután, hogy megtalálta Ms. Byrdöt.

– Tudom. Sajnálom. Nagyon sajnálom. Soha nem láttam még… csak akkor tudtam elkezdeni valamennyire tisztán gondolkodni, amikor hazaértem. Akkor vágott belém. Otthagytam. Egyszerűen otthagytam. Elővettem egy altatót. Alig tudom elhinni, hogy majdnem bevettem egy altatót, hogy ne tudjak az egészről. Megint remegni kezdtem, és felhívtam a rendőrséget. De nem tudtam abbahagyni a remegést.

– „Ne zavarjanak”-ra állította a lakás rendszerét és a ’linkjét.

– Igen, amikor be akartam venni az altatót. Miután felhívtam a rendőrséget, majdnem bevettem, de aztán inkább ittam egy italt, és rájöttem, hogy a rendőrség majd biztos beszélni akar velem, és azt akartam, hogy itt legyen Merit. Meritet akartam.

Lassan, kecsesen legördülő könnyekkel sírni kezdett és odabújt a férfihoz.

– Vele kellett volna maradnom. – Merit felé fordította szép, könnyes arcát. – Ott kellett volna maradnom Ariellel, meg kellett volna várnom a rendőröket. Egész életemben szégyellni fogom, hogy nem maradtam.

– Ne hibáztasd magad – csókolta meg a feje búbját Merit. – Hálás lennék, ha most befejezhetnénk, hadnagy, nyomozó. Ez már túl sok Gwennek.

– Nagyra értékeljük az együttműködését – állt fel Eve. – És részvétünk. Kitalálunk.

– Mondtak valamit az egyenruhások, amire mi nem kérdeztünk rá? – kérdezte a lift felé indulva.

– Nem igazán. Épp csak elkezdték. Azt mondták, először falba ütköztek… nem engedték fel őket a „Ne zavarjanak” miatt, várták a jogi képviselőjét. Aztán ki kellett várniuk, amíg a nő sírt és a férfi megnyugtatta.

Beléptek a fülkébe és elindultak lefelé.

– Épp megállapították, hogy ismerték egymást az áldozattal, meg hogy reggel mikor ment oda, amikor megérkeztünk.

– Oké, tehát nem jutottak elég messzire az első kihallgatáson, hogy észrevegyék a nő sztorijában tátongó hatalmas, mély lyukakat.

– Nem említették – felelte Peabody. – Megkockáztatom, hogy nem értünk egyet… én is éreztem néhány döccenőt a sztorijában, de én mindig gyanakszom azokra, akik ilyen szépen tudnak sírni… viszont ez lehet puszta irigység is. De a hatalmas, mély lyukakat nem láttam.

– Majd meglátod őket. – Eve egyenesen a recepciós pult felé vette az irányt. Kérnie sem kellett, Felicity elé tett egy lezárt és felcímkézett csomagot.

– A másolat, amit kért, hadnagy. Ha bármiben a segítségére lehetek még…

– Lehet. Mióta lakik itt Ms. Huffman?

– Közel négy éve, ha jól emlékszem.

– És arra mennyire emlékszik, hogy mióta tart a kapcsolata Mr. Caine-nel?

– Ezt legfeljebb megbecsülni tudom. Mondjuk egy éve, és annál rövidebb ideje van automatikus belépési engedélye.

– Köszönöm. Még valami. – Elővette a kéziszámítógépét és kikereste rajta Ariel Byrd személyi igazolvány képét. – Ismeri ezt a nőt?

– Sajnálom, nem.

– Oké, még egy még valami. A váltótársai a pultnál. Szükségem van a nevükre és az elérhetőségükre.

– Természetesen. Jonathan, kérlek add meg a hadnagynak a kért információkat.

Miután megkapta a neveket és címeket, Eve ismét köszönetet mondott Felicitynek, majd elindultak kifelé.

Peabody megvárta, míg beülnek a kocsiba.

– Tehát a tanúnk gyanúsított. Értem, ez a rutin. Azt viszont nem értem, miért koncentrálsz rá ennyire az első pillanattól kezdve.

– Először is, feldühít, amikor valaki hazudik nekem. – Eve szemügyre vette a forgalmat és kivágott a járda mellől.

– Az elviteles zacskó stimmel. Az egyenruhások a biztonsági kamerák felvétele alapján megerősítették, hogy Huffman… most már nem kell a rendszerben keresni az arcát… hét óra húsz perckor érkezett meg a kávéval és a muffinnal.

– Igen, ez stimmel. És az is stimmelni fog, hogy az esküvőszervezővel volt. Ellenőrizni fogjuk, de szilárd alibi lesz. Talán lesz egy kis eltérés az időpontokkal, de szilárd lesz. A vőlegény késő esti munkája is stimmelni fog. A többi viszont süketelés.

Nyugat felé fordult, majd a Lexingtonon délre.

Peabody végiggondolta a szavait.

– Elég jó a süketelésérzékelőm, de fogadni mernék, hogy a tied jobb.

– Találkozik az esküvőszervezővel, aztán hazamegy. Nagyjából egy óra múlva rájön, hogy unatkozik. Elmegy egy két-három órás sétára, a parkba, kirakatokat bámulni. Neked az volt a benyomásod róla, Peabody, hogy az a városban sétálós fajta? Olyan, aki mindig csak nézegeti a kirakatokat, de soha nem vesz semmit?

– Most, hogy mondod, nem igazán. Úgy értem, nekem hihető a története. Sétálgat a városban, a feje tele van az esküvői tervekkel. Csak egy kis friss levegőt akar szívni. De igen, elég hosszúra nyúlt séta, ráadásul egyedül. Viszont azt mondta, a gyilkosság időpontjában otthon volt.

– Ellenőrizni fogjuk a felvételt, de valószínűleg otthon volt, vagy legalábbis az előcsarnokon át ment haza, és nem arra távozott. Akkor is hazudott. Akármit is csinált azalatt a három óra alatt, nem csak sétált. És nem volt egyedül.

– Csalja a vőlegényét?

– Igen, megfordult a fejemben. És gondolj bele – pillantott Peabodyra. – Egy ilyen nő nem megy reggel nyolckor modellt ülni, és pláne nem ér oda fél órával hamarabb. Rá szoktak várni az emberek, náluk ez így működik.

– Úgy látom, egyáltalán nem tetszik neked.

– Hazudott és valószínűleg csalja a partnerét. Gyilkossági ügyben nyomozunk, de egyre több pont mellé kerül pipa.

Ismét nyugat felé fordult, és tovább töprengett a hullámzó forgalomban.

– Besétál az áldozat lakására… azt majd kiderítjük, miután beszéltél a többi recepcióssal, hogy az áldozat, a jó barátja, járt-e valaha nála… és elindul a lépcsőn fel, a műterembe.

– De előtte még megállt kávét meg muffint venni, ami, igen, ha úgy nézzük, valóban furcsa. Tényleg nagyon korán van még.

– Meglátja a holttestet, elejti, ami a kezében van. Placcs! Lehet, hogy őszintén megdöbbent, de lehet, hogy csak úgy akart tenni, mintha megdöbbent volna. Aztán elmegy. Mi támasztja ezt alá? Az, akinek ilyen lakása van, általában sofőrszolgálattal jár. De ő nem. Azt állítja, hogy valamiféle transzban gyalogolt, amíg le nem intett egy taxit.

– Meg kell találnunk a taxit – tette hozzá Eve. – Visszaér, felmegy a lakásába. Azon gondolkodik, hogy bevesz egy altatót. Szegénykém! Aztán végül több mint egy órával azután, hogy meglátta a vérbe fagyott barátját, végre felhívja a kilenc-tizenegyet.

– Elismerem, elég sok idő telt el – mondta Peabody, miközben Eve átsuhant egy sárgán és ismét dél felé fordult. – Ezt a sokkal fogja magyarázni, meg azzal, hogy mindenki másképp reagál rá. Akár még igaz is lehet.

– Lezuhanyzott, átöltözött, megszárította a haját, gondosan kisminkelte magát. Tekintve, hogy mikor ért haza, ennek legalább egy része a bejelentés utánra esett. Felkészült. Kizárt dolog, hogy reggel nem annál sokkal jobban kisminkelve ment el, mint ahogy mi láttuk, és a haját sem ilyen egyszerűen viselte. És csupa fehérbe öltözött… az ártatlanság jelképe. Nem volt rajta kávéfolt. És mindeközben felhívta az ügyvéd vőlegényét. „Ne zavarjanak”-ra állította a lakást, hogy több ideje legyen felkészülni, hogy először a vőlegényével beszélhessen, és hogy a férfi biztosan ott legyen vele, amikor kihallgatjuk.

– Számító – értett egyet Peabody. – Ez tisztán látszott… különösen azokkal a lassú, tökéletes könnycseppekkel. De miért ment vissza ma reggel? Miért ment vissza, miért vett kávét és muffint, miért tette egyértelművé, hogy járt a helyszínen?

– Vannak, akik élvezik a figyelmet és fogadni mernék, hogy ő is közéjük tartozik. Biztos, hogy meg fogjuk találni az ujjlenyomatait is a lakásban. Akárhogy is, meg fogjuk szorongatni a kis hazugot.