részlet

Budapest, 2021

Copyright © Spitzer Gyöngyi, 2014
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014
Minden jog fenntartva!

A borítófotót Miklóska Zoltán készítette
Borítófotó © Miklóska Zoltán

A szerző és a kiadó a kötet összeállítása során a lehető leggondosabban járt el, de a könyvben szereplő módszereket, technikákat, gyakorlatokat mindenki csak a saját felelősségére próbálja ki: a szerző és a kiadó nem vállal jogi felelősséget azokért az esetleges károkért, amelyek a műben közölt vélemények, álláspontok vagy kijelentések gyakorlati alkalmazása miatt közvetlenül vagy akár csak közvetett módon bekövetkezhetnek. Mindezekért az olvasó maga felel!
A kiadó felhívja a figyelmet arra, hogy a könyvben foglaltak tájékoztató jellegűek, alkalmazásukat megelőzően és alkalmazásuk során is ajánlott megfelelő szakemberek, orvosok véleményét is kikérni az egyedi igények felmérése és a kockázatok mérlegelése érdekében!

A borítót Miklóska Zoltán fotójának felhasználásával Hegyi Péter tervezte

Szerkesztette: Helfrich Judit
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 496 1

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bevezetés

Eddig minden könyvemnél – ezen kívül hét van – azt éreztem: ezzel adok a legtöbbet a tudásomból, a tapasztalataimból, azonban jelen kötetre ez különösen igaz. (Egy festőművész barátom mondta, hogy ő a képeivel van így: mindig az utolsót tartja a legjobbnak.) Ebben a könyvben az elmúlt húsz évem önismereti munkájának – ami, minden túlzás nélkül állíthatom, nem átlagos mennyiségű volt – összegyűjtött tapasztalata van benne. Az életem fontos, sőt, egyik legfontosabb szelete.

Olyan ismert és kevésbé ismert, bizonyos körökben igen, másokban nem annyira vagy egyáltalán nem elfogadott önismereti, öngyógyító technikákat, módszereket, szemléleteket sorakoztatok fel benne, amelyeket az elmúlt két évtizedben személyesen megtapasztaltam, és amelyeket ilyen vagy olyan szempontból hatékonynak tartok. (Néhány olyan is akad majd közöttük, amit én magam nem próbáltam ugyan, de a barátaim ajánlották őket.)

Az a célom, hogy egyre több ember ébredjen rá: van választás; hogy képesek legyenek a szenvedés helyett az örömtelibb, teljesebb életet választani, és hogy felfedezzék a bennük rejlő hatalmas teremtőerőt, a tudat hatalmát. Erre nincs recept – az is nagyszerű, ha gondolatébresztő magokat tudok elvetni. Mindenkinél más önsegítő technika válik be, ezért gyűjtöttem össze itt jó párat, s osztom meg veled, kedves olvasó, a személyes élményeimet e módszerekkel kapcsolatosan. Ami nekem nem használt, rajtad talán mégis segíteni fog. Csak egy javaslat: ne a gyógyító technikákban higgy, hanem saját magadban! Nem a technika gyógyít meg (bár nagyszerű és hatékony eszköz lehet), hanem a lelkünk mélyén mi magunk engedjük meg magunknak a gyógyulást. Minden más pusztán eszköz lehet ehhez, legyen az gyógyszer, módszer, bármi, bárki.

E gyűjtemény nem tartalmazza az összes létező öngyógyító módszert – ez már csak azért is képtelenség volna, mert folyamatosan újabbak születnek –, csupán betekintést nyújt a jelenleg használatosak közül néhányba. Kimarad a klasszikus lélekgyógyító vonal: a pszichológia, a pszichiáterek által vezetett különféle terápiák, pszichoterápiák és a pszichodráma is. És igen, az integrálpszichológia is a maga nagyszerű kincsestárával. (Illetve még nyilván nagyon sok minden.) Előre elnézést kérek mindezen hiányosságokért.

Fontosnak tartom elmondani, hogy senkit nem kívánok felébreszteni (régen akartam); ma már úgy gondolom, nincs jogunk beleszólni mások életébe. Mindenki abban a tapasztalatban van benne, amire szüksége van. Így senkinek nem mondom meg, hogy mit tegyen, és azt se, hogy mit ne. Minden felnőtt ember maga választ, és dönti el, hogy merre indul. Ennélfogva a felelősség is egyedül az övé.

Van, aki a gyógyulásért a hagyományos orvosi utat választja, és van, aki nem. Ez nem jó vagy rossz, hanem egyéni döntés; nyitottság és sokszor tájékozottság kérdése is. Éppen ezért lényeges, hogy tudjuk, vannak választási lehetőségeink. (Régen a „Születés Hete” mozgalomnak az volt a szlogenje: „Ha nem ismered a választásaidat, egy sincsen.”)

Az itt bemutatott ismeretek nem helyettesítik az orvosi diagnózist és a terápiás kezelést. A könyv célja, hogy egy új szemlélet átadásával segítse az olvasót az önismeret fejlesztésében, és ehhez kínáljon számára új nézőpontokat.

Természetesen hálával tartozunk az orvostudománynak az eddigi rengeteg nagyszerű, az emberiséget segítő felfedezéséért, tudásáért, szolgálatáért. És ugyanakkor köszönet azoknak a módszereknek, technikáknak, gyakorlatoknak is, amelyek az ezekre nyitott embereken segítenek.

De mielőtt rátérek arra, mi az, ami engem erre az útra vezetett, hadd ejtsek pár szót arról is, hogy miért nem kívánok felébreszteni senki olyasvalakit, aki még aludni akar. (Az első két könyvem címe: Ébresztő! és Ébresztő! 2., azonban ezekben sem kéretlenül „ébresztgettem”: kizárólag annak válaszoltam, aki az adott dologban direkt engem kérdezett. Az, hogy használt-e neki, amit hallott tőlem, vagy nem, már az ő dolga.)

A spirituális felébredés mindig pontosan akkor történik meg, amikor az illető megérett rá. Hiába tukmáljuk rá, feleslegesen próbálkozunk, csak azt fogja megélni, hogy nem tartjuk őt elég jónak, ki akarjuk oktatni, meg akarjuk változtatni, nem értünk vele egyet. Néha nem könnyű, amikor az ember a közvetlen környezetét, a szeretteit látja szenvedni, és tudja, hogy ennek ők maguk a legfőbb okozói, ráadásul nem is tudnak róla. Utólag visszagondolva, sok erőszakosságomat látom, amelyeket a családtagjaimmal szemben követtem el, amikor makacsul rá akartam ébreszteni őket a problémáikra. Tiszteletben kellett volna tartanom a döntéseiket: nekik valamiért erre a tapasztalatra volt szükségük. Minden felnőtt embernek magáért kell felelősséget vállalnia. (Nyilván vannak olyan testi, illetve szellemi fogyatékossággal küzdők, akiknél más a helyzet.)

Mindamellett nagy örömmel nézem például Byron Katie videóit, amelyekben az úgynevezett Négy kérdés módszerének alkalmazása során lépésről lépésre megfigyelhető, hogyan ébrednek fel az emberek, és jönnek rá, hogy egészen másként is fel lehet fogni azt, amiben vannak. Persze már az is egy tudatos döntés (választás) eredménye volt, hogy egyáltalán elmentek Byron Katie kurzusára.

Ahogyan az is az lesz, hogy te mit veszel ki magadnak, mit hasznosítasz ebből a könyvből.

Én mindenesetre a tudásom legjavát adtam.

No de nézzük, hogyan is kezdődött ez az egész felébredés, önismereti, öngyógyító útra térés!

1. fejezet Öt hónap a tónál (az én utam)

A legelső meghatározó személyes tapasztalatom, amely elindított a belső úton, és egyben a tudatosság, az öngyógyítás útján, természetesen egy betegség volt. Mi más is lett volna?! Huszonkilenc éves voltam, amikor egy hangszalaggyulladás szövődményeként hangszalagcsomó alakult ki nálam.

Ikrek jegyű emberként a levegő a lételemem, a légzőszerveim különösen érzékenyek. Kiskorom óta rengeteget bajlódtam velük – tizenhat éves koromig krónikus bronchitisem (légcsőhurutom) volt. Azonban minden addigi betegségem közül ez volt a legdurvább: berekedtem, nem tudtam beszélni, és az állandó kaparó, irritáló köhögési inger, illetve köhécselés megőrjített. Másfél hónapon át mászkáltam orvostól orvosig: először a körzeti orvos, majd az Orvostovábbképző Intézet fül-orr-gégészeti klinikájának specialistái kezeltek. Négy antibiotikum-kúra után azután közölték: nem adhatnak többet, helyette lézerrel lemetszik a csomót, ami miatt nem rezeg a hangszalag.

Addigra éjjel-nappal köhögtem, vér folyt a torkomból – szörnyű volt. Ez volt a legeslegdurvább betegségem. Semmiségnek tűnhet, de gondolj bele: amikor minden éjszaka annyi köhögéscsillapító van benned, hogy – mint aki bedrogozott – tudod, hol az ágy vége, és ki tudod tapogatni, hol a padló, de valójában gyakorlatilag nem érzékeled a dimenziókat.

Nem bírtam tovább: beleegyeztem, hogy metsszék le lézerrel a csomót. Annak ellenére adtam áldásomat erre, hogy figyelmezettek: nagyon ritkán ugyan, de módosulhat a hang. Na mármost, nekem mint énekesnőnek ez olyan volt, mintha egy zongoristának azt mondták volna: „Lehet, hogy a műtét során le kell vágni az egyik ujjadat, de az is lehet, hogy megmarad.” Csakhogy akkor már annyira szenvedtem, hogy nem érdekelt, egyszerűen nem tudtam tovább köhögni.

Elég volt a leszáradt nyálkahártyás, véres torkú borzalomból, ki akartam szállni! Ha le kell vágni, hát le kell vágni. Mit lehet tenni?

Szó, mi szó: teljesen magam alatt voltam. Azért is, mert akkor már birtokomban volt az az információ, miszerint vannak a testünkben energiaközpontok. 1995-ben még nem állt rendelkezésemre túl bőséges spirituális irodalom, ám nekem volt egy tanítóm 1990 óta. Ibid Dubának hívták, és tőle hallottam, hogy léteznek csakrák, és a torok az önkifejezés energiaközpontja. Ezen elgondolkodtam: vajon hol rekedhetett be/meg az én önkifejezésem? Ráadásul épp abban az évben, amikor az első saját show-mat csinálhattam a Komédium Színházban – ez volt a Soma Sámán-est –, s olyan elképesztően tehetséges kollégákkal dolgozhattam együtt, mint Szabó Ildikó Zazi, a rendező, Király Tamás, aki a ruhákat tervezte, vagy épp Gasner János és Juhász Gábor, akik a zenét írták. Fantasztikus zenekarral játszottunk, és hihetetlen nagy szabadságot éreztem. Nem értettem, hogy a torkom miért pont akkor beteg, amikor azt csinálhatom, amit akarok. Akkortájt sokkal inkább benne voltam az énekes-előadóművész szakmában, mint most; abból éltem.

Mindenesetre, péntek reggel nyolc órára voltam kiírva lézeres műtétre. A megelőző héten felhívott a legjobb barátnőm – Sebestyén Erzsébet Tara, akivel a gimnázium első osztálya óta vagyunk jóban –, hogy jön föl Budapestre kineziológia-tanfolyamra, és mivel akkor még Nyíregyházán lakott, megkérdezte, aludhat-e nálunk. Elsuttogtam neki, hogy persze, jöjjön, de teljesen kész vagyok. Ötnapos volt a tanfolyam, és máig emlékszem, amikor az első nap után megérkezett hozzánk, és ujjongva mesélte: „Úristen, megtaláltam a feladatomat! Nem tanár vagyok, hanem gyógyító! Ezen a vonalon kell továbbmennem!” Jó volt látni a lelkesedését. Majd így folytatta: „Engedd meg, hogy gyakoroljak rajtad!”

Nagyon szkeptikusan fogadtam, az energiaszintem is alacsony volt, hiszen másfél hónapja alig aludtam a köhögés miatt. Örültem, hogy láttam a ragyogását, de nem hittem száz százalékig a módszerben. Azt mondta, minden információ ott van a tudatalattiban, és az izomteszttel elő lehet hívni onnan. Nos, ha ez valóban így van – gondoltam –, akkor meg kell tudnia állapítani azt is, mikor ismerkedtem meg Gyurival. Huszonnégy éve vagyunk együtt; nem kérdés, hogy ő a másik felem. A világszerelem-naplóban, amelyet a megismerkedésünkkor kezdtem el, pontosan le van írva, hányadikán találkoztunk. „Ez nem az Uri Geller-show, de a kedvedért megteszem” – vágta rá Tara. Soha nem felejtem el az első tesztelést, maradandó élmény volt.

A kineziológus az alkar izmát figyeli: az izom „igen”-re befeszül, „nem”-re elernyed. Ugyanazon a szisztémán alapul, mint a hazugságvizsgáló. Ha jó hírt hallasz, tartod a karod, ha rosszat, elernyeszted. Értelemszerűen itt nem nagy karmozdulatokról beszélünk, hanem finom izomtónusról. A barátnőm motyogva sorolta az évszámokat, végül pedig közölte a dátumot: 1990. április 14. Levettem a naplót a polcról, és ott állt feketén-fehéren. Eltalálta! Hihetetlen volt!

Ezek után belevágtunk, engem meggyőzött. Tara ötnapos tanfolyamra jelentkezett, ami azt jelenti, hogy megkapta az alapkönyvet, amelyből ki tudta nézni, hogy tudatos, tudatalatti vagy testi szintű problémával áll-e szemben. Végtelen tehetsége volt az izom-teszthez. Azért mondom ezt, mert van, akinek hosszabb ideig kell gyakorolnia.

Egyébként úgy hiszem, minden szakmára születni kell. Tehát bárki lehet cukrász, mert meg lehet tanulni, ám jó cukrász csak abból lesz, aki erre születik. A barátnőmmel ez történt, mert ő azóta is a pályán van, immáron közel húsz éve. Az egy dolog, hogy született tehetség volt a tesztelésben, de a stressz oldásához akkor mindössze egy eszköz volt a kezében: a homlok-tarkó fogás. Amilyen egyszerű, olyan nagyszerű technika. (Néha az egyszerű dolgokban rejlik a legtöbb erő.) Ezt mindig elmondom a táborokban is, ugyanis annyira hatékony. Az egyik kezed a homlokodon van, a másik a tarkódon. A mozdulat levezeti a stresszt azáltal, hogy bizonyos energiapályákat összeköt.

Meg kell keresni a fizikai betegség gyökerét: mi volt az az első stressz, amely betegségben manifesztálódott. Alapvetően az történik, hogy ér egy trauma, azonban nem rögtön jön ki a betegség, mivel belül újra és újra visszarendezed az azt megelőző állapotot. Tehát valójában egy regresszív folyamatról van szó: mindig visszazuhansz az alapstresszhez. Nos, Gyöngyi babánál az történt, hogy az okot hat hónapos magzati állapotra lehetett visszavezetni. Tara elővette a One Brain című alapkönyvet, és teszttel kinézte belőle, anno miket érezhettem.

Ezekből egyértelműen lejött, hogy a problémám gyökere (ezt ki is teszteltük), hogy engem fiúnak vártak, és már várandósan azon izgult az anyukám, hogy meg tud-e majd felelni apám elvárásainak. Negyvennyolc évvel ezelőtt Hajdúnánáson az járta, meg nyilván nagyon sokfelé az országban, hogy „az első gyerek legyen fiú, a második lehet jány is”. Anyám mesélte, hogy vajúdás közben a kórházban aggódva kérdezte: „Mi van, ha lány lesz? Akkor nem lehet Miklóska!” – „Legyen Gyöngyike!” – javasolta apám. Én tehát már magzati koromban megéreztem az anyám feszültségét, s az önkifejezésem berekesztése akkor beindult. Féltem, hogy ha az leszek, aki vagyok, akkor nem leszek elég jó. Később is előjött, hogy fiúnak vártak: elvállaltam egy műsort az egyik kereskedelmi televízióban, amibe azért is egyeztem bele, mert le akartam győzni a féregfóbiámat. Mindentől iszonyodtam: az egészen pici hernyótól a kígyóig. És nem is bíztam a véletlenre: felkerestem János Péter kineziológust, illetve elmentem pszichoterápiába dr. Bíró Gyulához, hogy felkészítsem magam a dzsungeltörténetre. Az ok itt is az volt, hogy fiúnak vártak. Milyen szimbolikus! Mit is mondanak, amikor fiú születik? Kis kukaca van. És, mint tudjuk, a kígyó, a kukac a falloszt szimbolizálja.

Visszatérve az oldásokra, Tara végig homlok-tarkó fogással oldott, én közben mondtam, hogy mit érzek, és patakokban folytak a könnyeim. Érdekes, olyan emlékek törtek fel belőlem, amilyenekre sosem gondoltam volna. Az egyik meghatározó élményem az volt, hogy kétéves vagyok, állok a járókában, és várom, hogy apa felvegyen, de nem teszi… Ez bárkivel előfordulhat, nem nagy ügy. (Ma már őszintén hálás vagyok minden velem történt dologért, és tudom, hogy mindennek oka volt.) Ám valamiért mégis annyi fájdalommal, szenvedéssel jöttek felszínre ezek a dolgok! Minden tanfolyam után, amikor a barátnőm hazajött, három órát dolgoztunk együtt – kedden, szerdán és csütörtökön. Pénteken a megbeszéltek szerint bementem a kórházba, ahol elképedve kérdezték: hol a csomó? Szó szerint a barátnőm szedett le a műtőasztalról. (Ez volt az „itt a csomó, hol a csomó” játék…)

Szerintem minden ember össze van kapcsolva láthatatlan szálakkal; legerősebben a családtagok – az egész családállítás erről szól. Illetve létezik a kollektív tudattalan, más szóval a morfogenetikus mező is, amelyről később még részletesen írok. Ez mind-mind arra mutat, hogy mi egy család vagyunk, hogy össze vagyunk kötve. A barát abban különbözik a többi kapcsolódástól, hogy vele fénylő szállal vagyunk összekötve – én így mondom –, ezért lesz a barátod. Ő egy segítő, a világ legnagyobb ajándéka. Nem is lehet teljes értékű életet élni nélküle. Olyan mélységes lelki kapocs, aki mellett százszázalékosan önmagad lehetsz. Van, aki a párja, a testvére mellett nem érzi ezt, de a barátja mellett igen. A barát az, aki ismer, és mégis szeret; aki ebben a fantasztikus holisztikus világban akkor jelenik meg, amikor szükséged van rá. Ő az, aki akaratlanul is segít – hatunk egymásra, adjuk-vesszük a kis jeleket, összehangolódunk.

A csomó tehát eltűnt, a köhögés is elmúlt. Elmeséltem az orvosoknak, hogy egy kineziológus segített, és hogy egy amerikai nő, Carol Ann Hontz hozta be a módszert Magyarországra – majdnem kiröhögtek: „Nagy szerencséje van, művésznő!” Persze-persze! Szerencse? Nem hiszek benne. Szerencsének, véletlennek azt nevezzük, amiben nincs vélekedésünk. Milyen gyönyörű a magyar nyelv, ugye? Az -atlan, -etlen a fosztóképző, a vél-etlen tehát azt jelenti: vélekedés-mentes.

Óriási változás indult el az életemben: elkezdtem csendben lenni, és befelé fordulni. Ez új tapasztalás, új élmény volt. A hangszalaggyulladásom az utolsó Komédium színházbeli előadásokon jött ki, utána a Kopaszi-gáton egy fesztiválon ráénekeltem. Gyulladt hangszalagra ráénekelni… Nem csoda, hogy kialakult a csomó. Utána nem is volt több fellépésem. Sőt, úgy alakult, hogy semmilyen munkám sem volt. Eleinte próbálkoztam, aztán rájöttem, hogy nem érdemes.

Kerek öt hónapig a bányatavat bámultam a falu szélén. A gyerekeim óvodások voltak. Fél kilenc és kilenc között elvittem őket az oviba (pontosabban Hannát bölcsibe, Lázárt oviba), majd biciklivel a bányatóhoz tekertem. Szép idő volt: szárazság és szikrázó napsütés. Életemben először elkezdtem igényelni, hogy egyedül legyek. Meg is lepődtem rajta, mert addig én voltam a megtestesült hiperpörgés. Megkockáztatom: huszonkilenc éves koromig nem töltöttem egyedül egyetlen napot sem csendben. Ötgyerekes család elsőszülöttje vagyok, és valakivel mindig együtt laktam, saját szobám nem volt soha.

Akkorra már elég sok kineziológiai technikával megismerkedtem, csináltam szépen a stresszlevezető meg az auraerősítő, illetve a jobb-bal agyféltekét integráló gyakorlatokat, majd átúsztam a tavat – egy-másfél óra háton –, s közben nézegettem a felhőket. Egy idő után azt vettem észre, hogy az úszás utáni időszak egyre hosszabb lett. Ott ültem, és lestem a vizet. Az egész óvodai idő alatt semmi mást nem csináltam – nem vittem le könyvet, nem írtam, nem olvastam, csupán néztem ki a fejemből. Utólag is látom és értékelem, mekkora ajándékot kaptam az én végtelenül bölcs és nagyvonalú társamtól, amiért az öt hónap alatt egyszer sem jegyezte meg: „Drágám, ha már nem dolgozol, legalább ebédet csinálhatnál, vagy lehetne egy kicsit takarítgatni…” Semmi ilyesmi nem hangzott el. Ő volt a családfenntartó, én meg hazamentem, s minden áldott nap beszámoltam neki az ürességről. Ő pedig mindig csak dicsért, mint Andersen meséjében, a Jól van, apjuk!-ban a feleség. Ilyen volt az én férjem. „Jól van, anyjuk!” – mondta, és hagyott „csak úgy” lenni.

Nem volt lelkifurdalásom, hogy nem csinálok semmit, ugyanis az a semmi alapozta meg az egész további életemet. Tehát ha az nincs, akkor én most nem írom ezt a könyvet. Egy olyan világot fedeztem fel a semmiben, amelyről nem is tudtam, hogy létezik. Van egy állapot az unalmon túl, az, amikor nincsenek gondolatok, amikor teljes gondolattalanság van. Nincs gondolat, nincs gond – akkor lehet a legjobban feltöltődni.

A testem is igényelte a tisztulást: se cigi, se kávé, se alkohol, se hús. Ha meleg van, süt a nap, amúgy sem kívánod annyira a zsírosat. A biciklimet mindig a nap felé toltam – amerre ment a nap, arra mentem én is. A tóhoz mindig magammal vittem egy elemes ébresztőórát, hogy tudjam, mennyi az idő, mert négy körül mennem kellett a gyerekekért. Emlékszem, egyik nap kitettem az órát, és elkezdett csörögni. „Jaj, rosszul állítottam be – gondoltam –, csak most jöttem ki a vízből!” Úgy ment el hét óra, hogy azt hittem, az úszás után egy óra telt el. Kiléptem az időből. Megkockáztatom: ez az egész az életem eddigi egyik legnagyobb boldogság-állapotát hozta. Amihez nyilván kellett az a biztonság, amelyet a szerető férjem teremtett meg nekem, aki látta rajtam, hogy miben vagyok benne, és nem követelőzött. (Ezért – is – örökké hálás leszek neki.) Nagyon sok párkapcsolat azért megy tönkre, mert a felek nem hagyják egymást „csak úgy” lenni. Néha a semmi a legtöbb.

Nagyjából két hónap után úszás közben már annyira laza voltam, hogy rábíztam magam a testemre. Kitaláltam, hogy hátúszásnál minden egyes karmozdulattal felhúzom az energiát a gyökércsakrától a koronacsakráig. Addigra már elég sok könyvet olvastam arról, hogy létezik gyökércsakra meg szexcsakra, és hogy az alsó zónában van a kundalini kígyó, a hatalmas teremtő energia, amelyet ha felhúzol, megvilágosodsz. Minden vallás, minden keleti út erre hajaz. Vannak olyan emberek, akiknek az egész élete erről szól. Ha ugyanis felhúzod a kundalinit a gerinc mentén egészen a felső energiaközpontokig, akkor flow-ba kerülsz, vagyis belelépsz az élet áramlásába. Mint egy fogaskerék, minden a helyére cuppan. Úgy is mondhatjuk, hogy bekerülsz a nagy egészbe mindenféle ellenállás nélkül. Amihez hozzáérsz, arannyá válik. Minden téged követ, és olyan, mintha te írnád az életed forgatókönyvét.

Akkoriban még nem voltam annyira ismert, és szerettem monokinizni. Megszoktam, hogy a hatalmas melleimet előszeretettel bámulják a férfiak, amikor jövök ki a vízből. De azon a ragyogó júliusi napon senki sem figyelt rám. Mint általában úszás után, aznap is odamentem a bringámhoz ásványvízért. Lehajoltam, és azt éreztem, hogy nincs kapcsolódásom a vízhez. „Jó, akkor most nem iszom!” – gondoltam. Álltam a parton, néztem ezt a gyönyörűséget: a Pilist, jobbra Szentendrét, és egyszer csak elöntött egy szeretethullám. Valósággal lenyűgözött. Azt kezdtem figyelni, hogy a parton lévő vadidegen embereket ugyanúgy szeretem, mintha a saját gyerekeim lennének. Nagyon megdöbbentem: hogyan lehetséges ez? Miközben átéltem ezt a szeretetet, megjelent egy hatalmas szivárvány. Nem volt eső, még pára sem. Elkezdtem kiabálni: „Úristen, emberek! Nézzétek!” Senki sem nézett, se rám, se a szivárványra. Elindultam a hozzám legközelebb álló nő felé, de valami – egy energia – visszafogott: „Ez egyedül neked szól, ez a szövetség jele.” Néztem, csak néztem a szivárványt; teljesen megszűnt az időérzékem.

Ez életem egyik legmeghatározóbb élménye. Nagyon sokszor, amikor elfáradtam vagy elgyengültem, felidéztem magamban. És azért is említettem, hogy együtt járt testi tisztulással is, nehogy valaki azt higgye, jól bespangliztam. (Azaz beszívtam.) A legnagyobb belső utazásaim meditációban estek meg velem. Kint, Thaiföldön sem boroztam, mert tudtam: minél tisztább vagyok, annál finomabb élmények következnek. Nos, ott álltam a parton, a szivárvány elmúlt, és éreztem, hogy már ihatok vizet, ehetek gyümölcsöt, és megfoghatom a tárgyakat.

Később olvastam A mennyei prófécia című könyvet, és a kilencedik felismerésben benne van, hogy lehetséges láthatatlanná válni. Azt hiszem, hogy akkor, ott én láthatatlan voltam. Azért nem tudok erről többet mondani, mert nem emlékszem, hogy néztem-e magam. Arra viszont igen, hogy nem tudtam inni, és nem figyeltek rám az emberek. Nem láttak, és nem is hallottak.

Tudjuk, hogy a bal agyfélteke a racionális, a logikus, az egységből kilépő, míg a jobb az egységet átélő – de a teljes valóságot együtt mutatják meg. Egy amerikai neurológusnő mesélt a TED-konferencián a stroke-járól; átélte, miként válik szét a két agyféltekéje: külön érzékelte a bal, és külön a jobb agyféltekéjét, a kettő között pedig nem áramlott az információ. Nálam ez erősen jobb agyféltekés élmény volt. Annak a megtapasztalása, hogy eggyé válsz mindennel, és rájössz arra, hogy nemcsak az emberekkel vagy összeköttetésben, hanem ez az egész mindenség egyetlen massza. És ismét, mert nem lehet elégszer: milyen szép a magyar nyelv! Mindegy, azaz mind egy.

Öt hónap után mondtam a férjemnek: „Figyelj, Maci, nincs kedvem visszaszállni abba a pörgésbe, amiből kijöttem!” Nem érdekelt a művészet, pontosabban: semmi sem érdekelt. Azt éreztem, hogy ebben a szemlélődő mámorban szeretnék maradni. Elkezdtem bújni az Expressz újságot, mert az volt a terv, hogy még kijjebb költözünk Budakalásznál. Találtam a Dunántúlon egy kis falut, benne egy házzal, amelyhez saját magántó tartozott. Milyen jó lesz ott, szülök még két-három gyereket, és elleszek a természetben!

Talán furcsa ezt tőlem hallani, pedig ez a gondolkodásmód nagyon is jellemző az Ikrek jegy szülötteire. Igen erősen élem meg az extraverziót és az introverziót is. Állandóan a kettő között egyensúlyozok – Mérleg aszcendenssel. Dupla levegő. A balansz az életem központi témája – minden ezen áll vagy bukik.

Az én drága férjem azt mondta: „Jól van, Mazsoli – a Jól van, apjuk! sémájára –, akkor legyen így!” Már épp elkezdtem ráhangolódni, hogy költözünk, amikor felhívtak az A3 TV-től, hogy azt szeretnék: legyek műsorvezető, és szabad kezet kapok a szerkesztésben is. Nem mondtam kapásból igent, megígértem, hogy elgondolkodom rajta. Abban maradtunk, hogy két hét múlva beszélünk. Addigra én már kialakítottam a bumerángtechnikát, vagyis rájöttem arra, hogy minden kérdésemre ott van a válasz belül. Kimentem a tóhoz, és megfogalmaztam a kérdést: „Kérlek, isteni önvalóm, lelkem, mondd meg nekem, feladatom-e, hogy az A3 TV-ben dolgozzak?”

Arra érdemes figyelni, ha egyszer elmondtad a kérdést, és mélyen átélted, utána ne agyalj rajta, hanem dobd el. Ha ugyanis nagyon sokszor teszed fel ugyanazt a kérdést, az azt jelenti, nem bízol abban, hogy visszajön a válasz. Arra is rájöttem, ha a figyelmemet a belső kattogásról külső dologra irányítom, olyasvalamire, ami leköt, akkor szép lassan abbahagyom az agyalást. Olyan, mint a régi típusú centrifuga, amelyet ha leállítasz, pörög még egy darabig, majd megáll. Feltettem tehát a kérdést, elmentem úszni, és közben figyeltem a felhőket, a part szélén lévő fákat meg a távolban magasodó hegyek ívét. Azóta is nagyon szeretem azt játszani, hogy ha egy láthatatlan ecsettel le kellene rajzolnom a tájat, mit rajzolnék le – közben muszáj olyan erősen koncentrálni, hogy nem is igen lehet másra figyelni.

Kijöttem a vízből, és hamarosan megérkezett a válasz: „Igen, el kell kezdened a TV-ben dolgozni, mert mindazt a tudást és energiát, amit megszereztél, ki kell sugároznod, tovább kell adnod.” Így is lett, bár pokoli nehéz volt ilyen mértékű befelé fordulásból száznyolcvan fokos fordulattal kikecmeregni. Olyannyira, hogy még most is emlékszem: a munkakezdést megelőző héten elmúlt a menstruációm, majd az első tévéadás napján megjött. Elsétáltam a tóhoz, ment a hasam, hánytam, minden kijött, ami és ahol csak tudott. Egyszerűen szétszakadtam, hogy ekkora váltást kell megélnem. Zokogtam. A rá következő héten a menstruációm már nem jött meg, és a hányás is elmaradt, csak hasmenés kínzott. Aztán a harmadik hétre viszont teljesen átálltam, felvettem az új ritmust. Az úszáshoz ragaszkodtam, a Dagályba kezdtem járni, ami nem a legszebb strand, viszont nagyon fegyelmezetten lehet benne tempózni. Ez azért fontos, mert egyedül maradhattam a gondolataimmal. Mivel én szerkesztettem a műsoromat (bár segítőm volt), szükségem is volt erre az időre. Előtte a szaunában megkérdeztem a belső hangot, hogy kiket hívjak meg, merre induljak, s hamarosan mindig megkaptam a választ.

A bumerángtechnikát sokszor alkalmazom. Akkor is segítségül hívtam, amikor 2004 januárjában elkezdtem a Nők Lapja Cafénál dolgozni. Megkérdeztem a belső hangot, vehetem-e a bátorságot ahhoz, hogy segítséget kérő, vadidegen embereknek megmondjam, hogyan látom őket. A válasz „igen” volt – ez hihetetlenül nagy önbizalmat adott. Gyakran felmerül, hogyan lehet megkülönböztetni az intuíciót a parahangoktól. Nos, úgy, hogy az utóbbi lehúz, szorongással, bizonytalansággal jár, míg az intuíció feltölt energiával. Épp ellentétes folyamat.

Ezzel a belső biztatással láttam neki a levelek megválaszolásának – életem egyik igen fontos munkájának –, ami fokozatosan a tanító-segítő-gyógyító vonal felé terelt. Közel hét éven keresztül írtam a válaszokat, egyre többen és többen kerestek meg. Az interneten a népszerűség pontosan mérhető: tudni lehet, hány ember klikkel rád, hányan olvassák el az írásaidat. Az óriási sikeren a Nők Lapja Café is meglepődött. Ők javasolták, hogy gyűjtsem össze az írásaimat, és legyenek belőlük könyvek – ez lett az Ébresztő!, illetve az Ébresztő! 2.

Amikor másfél év után a százhuszon-valahányadik levélnél tartottam, felmerült bennem, hogy már csak ismétlem önmagam. Márpedig, ha komolyan gondolom ezt a segítői vonalat, akkor bele kell tennem az energiát. Az egyik legmélyebben spirituális barátnőm javasolta a miskolci Nagy Lajos Király Magánegyetemet. Ugyan nem akkreditált képzés, de pszichológiát tanítanak, méghozzá holisztikus szemlélettel. Három évig jártam oda. Aki ismer, tudja: én elképesztően szorgalmas vagyok. Talán nem szép dolog az önfényezés, de tény, hogy az egyik legértékesebb tulajdonságom a szorgalom – a pontos és szorgalmas énemet hívom Klárikának. Mondanom sem kell, kitűnőként végeztem, bár ez nem számít, hiszen a papír sem lényeges. (Ezután még egy évet tanultam a Transzperszonális Pszichológia és Légzés Intézetben dr. Vlagyimir Komintól.)

Az már annál inkább fontos, hogy hatalmas tudásszomjjal ittam magamba a fejlődéslélektant, a személyiség-lélektant, illetve az egész klasszikus pszichológiai irodalmat. Ahogy visszanézem magam, megvoltak a kisiskolás periódusaim, amikor nagyon szépen felmondtam a leckét. Ma már egyensúlyban állnak bennem az ösztönös és a tanult dolgok. Sőt, azt gondolom, az intuíciónak egyre nagyobb szerepe van – nemcsak az én életemben, hanem globálisan, minden embernél.

A Nők Lapja Cafénál volt egy szerkesztőm, aki elém tette, melyik olvasó megkeresésére reagáljak. Akkoriban olyan életszakaszban jártam, amikor nem tudtam nemet mondani. Minden levélre válaszoltam, és közel kétezret rendszereztem egy füzetben: kicsoda, hány éves, mi a gyökérproblémája, mi az e-mail címe.

Alig jártam barátkozni, tévézni amúgy sem tévézek. Helyette vártam, hogy este legyen, és belevethessem magam a levéláradatba. Egy idő után persze kiégtem. Négyezer levélre válaszoltam közel hét év alatt. Körülbelül az ezerkétszázadik levélnél – tudok gyorsolvasni – kapásból tudtam, hol a probléma, és láttam magam előtt az illető embert.

Ezután jött az újabb mérföldkő: a Nők Lapja. Ez abban különbözött az online verziótól, hogy a havi közel százhúsz levél közül én választhattam ki azt az egyet, amelyik igazán felkeltette az érdeklődésemet. Soha nem mondtam egyik felnőtt embernek sem, hogy ezt tedd vagy azt ne tedd, mert ilyet nem is lehet, csupán felvillantottam neki utakat. Segítettem kívülről rálátnia saját magára, hogy jobban, szabadabban tudjon dönteni.

Ezek a találkozások és a személyes visszajelzések érlelték meg bennem a kérdést: ha tanácsot adok, miért nem adok kalácsot is? Több mint tíz éve járok kineziológushoz, plusz több mint fél éven át jártam hetente szupervízióra, ami azt jelenti, hogy egy pszichológussal átbeszéltem a saját életem történéseit, érzéseit. Ez nem terápia volt, sokkal inkább az önismeretem fejlesztéséről szólt. És ahogy már meséltem, a féregfóbiámat pszichoterápiával is kezelték.

Túlfűtött, nagy érzelmi amplitúdókkal élő lány voltam. Egyszer lent, másszor fent. Mire kikecmeregtem ebből az óriási – nem is hullámvasútból, hanem – ciklonból, addigra számtalan módszert, technikát ismertem meg. A sok-sok levél és személyes élmény hatására megfogalmazódott bennem, hogy át kellene adni a megszerzett tapasztalataimat. Nem azért gyűjtünk be dolgokat, hogy azután üljünk rajtuk!

Ez a felismerés segített abban, hogy elindítsam a lelki wellnesseimet. Nem kétperces folyamat volt, mire elfogadtam, hogy nekem gyógyító-segítő feladatom van a világban. Amikor az első komoly asztrológussal a húszas éveim második felében megcsináltattam az asztrológiai képletemet, az arcomba vágta, hogy: „Ó, a Napod a kilences házban van, ez gyógyító-tanító szolgálatot jelent.” „Mekkora hülyeség!” – gondoltam, nehogy már ő mondja meg, mi az én utam. Akkoriban kizárólag a színpad érdekelt: éneklés, színészet, performance-ok, saját színházi estek. Eszem ágában sem volt, hogy nyűglődő, problémás embereket hallgassak meg ahelyett, hogy körömcipőben, kirúzsozva énekelek a közönségnek. Évekkel később elmentem egy másik asztrológushoz is, aki ugyanezt állította. Úgy voltam vele, hogy „áh, ezek egy iskolát tanulnak”.

De a gondolat csak befészkelte magát a fejembe. Emlékszem egy téli napra, amikor úgy éreztem, el kell mennem uszodába, és meg kell kérdeznem a belső hangot. Ami engem is meglepett, hogy nemcsak a belső hang mondta ezt, hanem a külső út is ebbe az irányba mutatott: minden, ami az énekléssel és a színpaddal volt kapcsolatos, elkezdett igazságtalanul bezárulni előttem. A képességeimhez és a tudásomhoz mérten olyan kicsike sikerek jöttek, és olyan gyorsan zárultak a kapuk, hogy észre kellett vennem: nem ezt az utat szánja nekem a sors. Ezzel párhuzamosan – ahogyan az lenni szokott – egy másik kapu kinyílt: majdnem a Nők Lapja Café-s munkámmal egy időben elindult a „Születés Hete” mozgalom, amelynek keretében előadásokkal jártam az országot. Megdöbbentem, hogy alig volt meghirdetve, mégis eljött egy csomó ember! Tízszer annyian voltak, mint a koncertemen. Holott nem hinném, hogy kevésbé lennék jó énekesnő, mint spirituális előadó vagy tanító.

Beláttam, hogy fejet kell hajtanom a sorsom előtt, még akkor is, ha nem ezt a mesét álmodtam meg magamnak – legalábbis tudatosan. Valahol, tudat alatt pedig mégis pont ezt. A legnagyobb mázli az egészben persze az volt, hogy saját magamat kellett rendbe raknom és összekaparnom. Rengeteget dolgoztam magamon. A húszas éveim elején idegösszeroppanásom volt, ami pszichózissal járt együtt. A pszichózis azt jelenti, hogy megbomlik az elméd, s olyanokat látsz és élsz meg, ami nem e világi. Necces, mert a klasszikus pszichiátria egy csomó olyan médiumra vagy látóra mondaná azt, hogy zizi, aki egyébként paraképességekkel rendelkezik. Nehéz megmondani, hol húzódnak a határok. De amikor szorongsz vagy rosszul érzed magad a bőrödben, az elég erős mutató, hogy valami nem oké. Ma már azt gondolom, hogy akkor vagyunk az utunkon, ha az örömöt és energiát ad. Tulajdonképpen az öröm az útjelző, hogy jól érzed-e magad a bőrödben.

Volt három olyan évem, amikor rendszeresen egy pici, kb. százhúsz centis, sárga kutyaszemű törpét láttam, és hallottam, amint szuszog az ágyam alatt. A szorongás olyan szintjére kerültem, hogy nem mertem kidugni a paplan alól a kezemet, mert úgy éreztem, ha kidugom, a törpe megfogja. Elmentem Vekerdy Tamás pszichológushoz, illetve egy Goldschmidt nevű pszichiáterhez, és mindketten ugyanazt mondták: szólítsam meg a törpémet. Én meg azt éreztem, ha elkezdek vele beszélgetni, aláírom a diliflepnimet.

Mély belső poklokat jártam meg, és persze vágytam a harmóniára. Tudjuk jól, hogy a krízis óriási lehetőség, ennek ma már komoly irodalma van.

A tópart, a rengeteg olvasói levél, a saját sikereim és küzdelmeim motiváltak, hogy megosszam veled a tapasztalataimat, a tudásomat, és megmutassam, hogyan segíthetsz magadon te is.

Tartalom

Bevezetés

1. fejezet – Öt hónap a tónál (az én utam)

2. fejezet – A tudatosság útján

Új korszak, új energiák, új tudatosság

Az öngyógyítás képessége

Akarjak vagy ne akarjak?

„A lélek nyelve: a betegség”

Klárika mást akar bennem, mint Tina? (Az énrészeinkről és azok integrálásáról)

A kulcs: önmagunk szeretete

3. fejezet – (Ön)Gyógyító technikák, módszerek, gyakorlatok, szemléletek

Különféle szakemberek által alkalmazott módszerek

Kineziológia

Bach-virágterápia

Homeopátia

Családállítás

Négy kérdés – a Munka

Agykontroll

NLP

Access Bars

Polaritásterápia

Craniosacralis terápia

EFT – Az Érzelmi Felszabadítás Technikája

SVT – Spirituális Választerápia

Csoportban használt módszerek, technikák

Lelki wellness

Önmegismerő, önfelszabadító kurzusok

Önismereti és belsőerő-fejlesztő táborok

Egyénileg használt technikák, gyakorlatok

Klasszikus keleti utak – meditáció, mantrák és mandalák

Meditáció

Mantrák

Mandalák

A jóga irányzatai

Test és lélek harmóniája (pszichofizikai módszerek)

Masszázs

TestSzobrászat

Alexander-módszer

A kreativitás gyógyító ereje (Művészetterápiák)

Zeneterápia

Képzőművészet-terápia

Mozgásterápia

Biblioterápia

A természet biológiai programjai

Hameri módszer (germán új medicina)

Biologika

Recall Healing

Tisztán az energiával

Reiki

Pránanadi

Az energia bárkié

Benne a végtelen lehetőségekben – Túl a morfogenetikus mezőn

„A tudomány által újra fölfedeztük Istent” – A kvantumfizika valósága

Kvantumtudatmező-átalakítás (KTMÁ)

Kahi Healing

ThetaHealing

12 DNS

Böjtök, tisztítókúrák

Általános nagytakarítás

A vese és a máj méregtelenítése

Az ízületek tisztítása

4. fejezet – Saját élményeim

12 DNS-tábor – A mentális „gruppenszex” élménye

Transzolásos utazásom a kristálypiramissal

Fogantatásom megélése

Vezetett meditáció a kvantumtérben

Sajnálom, bocsáss meg, köszönöm, szeretlek

„A kimaradt apai szeretet betöltése” rituálém

Utószó – „Az egyetlen realitás a csoda”, avagy csodák márpedig vannak!

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Museo Moderno – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0