SZEREPLŐK

Farkas Róbert, főügyészségi ügyész

Szűcs Gábor, rendőr főhadnagy

Sullay Konrád, sikeres krimiíró

Sullay Erzsébet (szül. Demeter Erzsébet), a felesége

Hajdú Edina (szül. Sullay Edina), a legidősebb gyermek

Sullay László, a középső gyermek

Polgár Adél (szül. Sullay Adél), a legkisebb gyermek

Hajdú Zsanett, Hajdú Edina idősebb gyermeke

Hajdú Levente, Hajdú Edina fiatalabb gyermeke

Nagy Kristóf, Hajdú Zsanett barátja

Dr. Kővári Botond, ügyvéd

Szepes Lívia, titkárnő

Énekes Zsigmond, biztonságtechnikai vállalkozó

1. fejezet

AZ ÉRTELMETLEN TETTHELY

– Áruld el, de őszintén… te láttál már valaha ehhez hasonlót? – kérdezte Farkas Róbert főügyészségi ügyész, miután sokadszorra is végigjáratta tekintetét a gyilkosság helyszínévé vált családi házon.

Szűcs Gábor rendőr főhadnagy egy darabig elgondolkodva várt, aztán lassan megrázta a fejét. Róbert tudta, hogy a másik nem értette félre a kérdést. Idestova tizenhat éve dolgoztak együtt a legkülönfélébb erőszakos bűncselekményekkel járó eseteken, fegyveres rablásoktól kezdve nemi erkölcs elleni bűncselekményeken át az életellenes ügyekig, és ennyi idő után már bizton számíthattak rá, hogy félszavakból is megértik egymást.

Róbert kérdése nem az előttük heverő áldozat halálának kegyetlenségére vonatkozott. Bár egyikük sem jutott el arra a pontra, hogy érzelemmentes távolságtartással vegyék tudomásul egy élet kioltását – Róbert eldöntötte, amikor ez megtörténik, az lesz az a nap, amikor benyújtja a lemondását –, de a borzalmakra való rácsodálkozást már régen maguk mögött hagyták. Láttak már egy strand medencéjének lefolyója által beszippantott kisgyereket, akinek a teteme úgy bepréselődött a csatornába, hogy lángvágóval kellett kiszabadítani; megfojtott újszülöttet, akit az anyja a gyilkosság után bevásárlószatyorba göngyölt, és berakott a hűtőszekrény felső polcára, a nagyobbik lánya szülinapi tortája mellé; közlekedési tömegszerencsétlenség áldozatait, akiknek a maradványait egybefolyt cafatokból kellett szétszortírozni; és nyomoztak már olyan szatír után, aki a bozótban rejtőzve várt kocogó nőkre, hogy aztán egy bunkósbottal hátulról leüsse, és a bokrok közé vonszolva megerőszakolja őket. Tudták, hogy az emberi kegyetlenség – és még gyakrabban az emberi nemtörődömség – mennyi iszonyatot eredményezhet.

Róbert a kérdésével valami sokkal nehezebben megfogható dolognak adott hangot: annak a kellemetlen, nyomasztó érzésnek, hogy ezen a tetthelyen valahogy… semmi nem stimmel. Volt már dolga megrendezett helyszínnel, biztosítási csalás alapjául szolgáló önbetörésekkel, de egyiket sem kísérte a falsság ilyen szintű érzete. Az érzés túlmutatott az elkövetés körülményein – mintha magából az egész házból áradt volna. Újból végignézett a helyszínen, hátha pontosabban meg tudja ragadni, min alapul ez a benyomás.

A női holttest a családi ház földszinti nappalijában, a padlón hevert. Ez a helyiség szolgálhatott dolgozószobaként is: a csukott, kertre néző ablak előtt íróasztal állt, rajta telefirkált lapok és egy bekapcsolt laptop, melynek képernyőkímélőjén még mindig váltogatták egymást a vadregényes hegyi tájak.

A másik ablak nyitva állt, januári, hideg fuvallat csapott be rajta. A pár méterre lévő kertkapura és az azon túli utcára nézett. Róbert kitekintett rajta. Reggel hat óra után járt az idő, az ég még teljes sötétségbe borult, de az utcán egyre többen sétáltak, hogy aztán a ház elé érve lelassítsák lépteiket és (a kertkapu előtt parkoló, villogó rendőrségi járműveket tisztes távolból elkerülve) szemüket meresztve megpróbáljanak bekukucskálni a helyiségbe.

A nappali padlóját tigrismintás szőnyeg fedte. A helyiség közepén álló tárgyakat – barna ülőgarnitúra, kávézóasztal – valaki félrehúzta, hogy helyet csináljon a szőnyegen heverő morbid attrakciónak.

A nő negyven év körüli lehetett: hosszú, barnásszőke hajú, kék szemű, átlagos termetű. Róbert látott róla képeket a házban, annak alapján az életben kedves, szelíd mosolyú teremtés lehetett. Az arca most is szelíd volt, ám ez már a halál nyugalmát tükrözte, mosoly pedig természetesen még nyomokban sem volt rajta fellelhető.

Róbert visszapillantott a képekre. Az áldozat mindegyiken egyedül szerepelt, sem barát vagy barátnő, sem családtag nem volt rajtuk. Ez volt az első furcsaság.

Mindegyiken hétköznapi ruhát viselt: póló, farmer, egyszerű blúzok, kényelmes cipők. Aranyos, ám teljesen értéktelen fülbevalók és karperecek. Mint Róberték a szomszédoktól megtudták, az áldozat akkor is mindig így öltözött, ha kimozdult valahová; a szomszédok legalábbis sosem látták őt másban. Szerény, átlagos életet élő, egyszerű dolgozó nő.

De akkor mit keresnek a szekrénye mélyén azok a méregdrága, márkás – Balmain, Givenchy, Celine – kosztümök és táskák? A hálószobában, az öltözőszekrényén lévő szelencéje alsó fiókjában pedig (a láthatólag mindennap használt, felülre bedobált bizsuk alatt) azok a lélegzetelállító briliáns nyakékek, gyémántgyűrűk, igazgyöngy karkötők?

A második furcsaság.

És ez még csak a kezdet.

– Kutatásnak semmi nyoma. – Szűcs főhadnagy követte Róbert tekintetét. – Sem az ékszerekhez, sem a ruhákhoz nem nyúltak. Egyébként egyik sem volt elrejtve. Az ékszeres doboz kint virított az öltözőszekrény közepén, az alsó fiókban lévő sokmilliós drágaságok már a létező legfelületesebb átnézésnél is szemet kellett, hogy szúrjanak.

– Talán valaki megzavarta a gyilkost?

A rendőrtiszt színpadias mozdulattal körbemutatott a nappalin.

– Minden a helyén, kivéve a félrehúzott bútorokat. Dulakodásnak sincs nyoma. A gyilkosnak a jelek szerint bőven lett volna lehetősége feltúrni a lakást. Az anyagi haszonszerzést, mint indítékot, kizárhatjuk.

– Legalábbis ebben a formában – mormolta Róbert szórakozottan.

A dolgok sehogy sem álltak össze. Általában, amikor megérkezett egy emberölés helyszínére, a legtöbb esetben azonnal képet kapott róla, mi állhatott a háttérben: családi dráma, alkoholtól fűtött utcai összetűzés, féltékenységtől elszabadult indulatok, netán maffia stílusú, profi kivégzés. Most azonban… semmi. Csak az a kellemetlen, süllyedő érzés a gyomrában, ami olyankor lesz úrrá az emberen, amikor valami teljesen ismeretlen dologgal találja szemben magát.

– No és mi a helyzet a más típusú haszonszerzéssel? – nézett végig az áldozaton.

– Szexuális motívumra gondolsz?

Róbert biccentett.

– Elvégre a gyilkos felülről lemeztelenítette az áldozatot. – A nő blúzára, pulóverére és melltartójára mutatott, amelyeket valaki gondosan eltávolított és takarosan összehajtogatva a falhoz tolt fotel ülőkéjére helyezett.

– Igen, viszont az alsóruházat érintetlen, és semmi nem utal arra, hogy a cselekmény előtt vagy alatt levették volna. Bár a részletes eredményekre még várni kell, de már most biztosra veszem, hogy a boncolás során semmi szexuális erőszakra utaló nyomot nem fognak találni.

Rövid szünetet követően hozzátette:

– A halál időpontja viszont már megvan: valamikor éjjel kettő óra harminc és három óra között következett be.

Róbert tovább téblábolt.

– Szóval ki is volt az áldozat?

– Egyelőre annyit tudunk, amennyi a ház átkutatásának eredményéből meg a falszomszédok elmondásából kiderült. A szemközti szomszédot most hallgatják meg, hamarosan annak az eredménye is meglesz. Szóval…

A rendőrtiszt lapozott egyet a jegyzetfüzetében.

– A lakásban talált okmányok alapján a sértettet Polgár Adélnak hívták, ami egyezik a szomszédok elmondásával is. 1985. március 14-én született. Hat éve költözött ebbe a házba, előtte egyikük sem ismerte. Ritkán mozdult ki otthonról… már a Covid-járvány előtt is… innen is dolgozott. Informatikai területen tevékenykedett: cégeknek és magánszemélyeknek tervezett honlapokat, webfelületeket. Nemigen láttak nála látogatókat, arról sem tudnak, hogy járt volna valakivel. Bár barátságos, kedves nőnek ismerték meg, senkit nem engedett közel magához. Idézem: „csöndes, illemtudó teremtés volt, amolyan közülünk való, átlagos, a »lány a közértből« típus”.

– Aha. Aki mellesleg tízmilliós ruha- és ékszerkollekciót őrizgetett a szekrényében.

Róbert megint a Polgár Adélt ábrázoló felvételeket nézte. A nő az egyik bekeretezett képet leszámítva egyiken sem mosolygott. Kinyújtotta a kezét a fotó felé, de aztán gyorsan észbe kapott, visszarántotta a karját, és kérdőn Szűcsre nézett. A rendőrtiszt bólintott.

– Már végeztek a laborosok.

Az ügyész ezen felbátorodva elvette a helyéről a fotót, hogy alaposabban is megszemlélhesse. Nem, nem tévedett: Polgár Adél tekintetében ezen is – az összes többihez hasonlóan – ugyanaz az álcázni próbált, ám így is határozottan kivehető, mélységes fájdalom csillant. A kedves mosolyban lappangó bánat pedig egyenesen belemarkolt a szívébe.

Róbert még egy kicsit odázta, hogy visszanézzen a földön heverő mozdulatlan testre. Előbb az órájára pillantott – 2024. január 8., 6:18 –, majd újból a szélesre tárt, utcára néző ablak felé irányította tekintetét.

– Szerinted az áldozat nyitotta ki?

Szűcs főhadnagy megvakarta a fejét.

– Nem kizárt. Eléggé fel van tekerve a fűtés, talán úgy érezte, beenged egy kis friss levegőt, hogy segítsen koncentrálni az éjszakai munka közben.

– Esetleg… de van más magyarázat is. – Az a szélesre tárt ablak olyan, mintha… Róbert egyelőre elhessegette a gondolatot. – Ki talált rá a holttestre?

– Fél öt körül egy kocogó fiatalember figyelmes lett a nyitott ablakra és a fényárban úszó, kivilágított helyiségre. Kíváncsiságból közelebb ment, bepillantott, látta, hogy valami baj van, és haladéktalanul értesítette a rendőrséget. Mikor a helyszínre értünk, mind a kertkaput, mind a bejárati ajtót csukva… de nem kulcsra zárva… találtuk. Az utcára néző ablak tárva-nyitva, a függönyök félrehúzva, az áldozat pedig… így.

Róbert most már nem halogathatta tovább. Ránézett arra, ami pár órával azelőtt még az eleven, lélegző Polgár Adél volt.

A nő félmeztelenül, hanyatt feküdt a tigrismintás szőnyegen. A lábán élénk színű, virágos mintájú zokni és kényelmes melegítőnadrág. A mellkasán pedig…

A mellkasán pedig – felülről indulva és balról jobbra haladva, egymás alatt három és fél sorban, egyenletes távolságban – késszúrások rengetege. Nem a szokásos, dühtől fűtött tombolás, amikor valaki ész nélkül vagdalja, döfködi az áldozatát, s amelyből Róbert és Szűcs főhadnagy is látott már jócskán: itt a bőrt és a húst felszabdaló vékony, vörös sebhelyek aprólékos precizitással, egy vonalban követték egymást. Háromszor tíz darab, majd az utolsó, csonka sorban még nyolc. A végén pedig, ugyanolyan gondosan pozicionálva, egy apró, gombostűfejnyi heg.

A gyilkos fegyver – egy hegyes, gonoszul csillogó papírvágó kés – takarosan, a testtel párhuzamosan lerakva feküdt a padlón. A kés mellett, a fal tövében egy vérrel átitatott törlőrongy hevert, amelyet minden jel szerint arra használtak, hogy időről időre letörölgessék a sértett mellkasát, nehogy a gyilkos a kibuggyanó vértől elrontsa a döfések aprólékos rendjét. A munkája végén pedig szárazra törölte a kést, és elhelyezte a hulla mellett.

– Majd ellenőriznünk kell, hogy a fegyvert itt találta-e a gyilkos, vagy már eleve ő hozta magával – mondta Róbert.

A nyomozó szótlanul a kés markolatába vésett „P. A.” monogramra mutatott.

– Oké, de ha nem ő hozta magával, akkor vajon honnan tudhatta, hogy itt talál majd alkalmas eszközt?

– Nem biztos, hogy eleve gyilkolni jött, talán csak itt alakult ki a szándéka.

Róbert végigmustrálta a pedáns, takaros rendben álló helyiséget.

– A tettes minden egyes tárgyat, minden bútordarabot úgy helyezett el, mintha egy csendéleten dolgozott volna. Életemben nem láttam még olyan helyszínt, amiből ennyire hiányzott volna bármilyen spontaneitás. Meg ne próbáld beadni nekem, hogy ez nem előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés volt.

Szűcs főhadnagy fintorogva ingatta a fejét.

– Mintha egy varrógéppel mentek volna végig szegény nőn… vagy egy szegecselővel.

Róbert úgy döntött, hangosan kimondja még a nyilvánvaló gondolatait is, hátha azzal segít némi rendet rakni felbolydult méhkasként zümmögő elméjében.

– Szóval a gyilkos egy ütéssel elkábította Polgár Adélt, az eszméletlen nőt a szőnyegre fektette, és szépen, sorban, akkurátusan harmincnyolc szúrt sebet ejtett a mellkasán.

– Harminckilencet, ha azt a pöttyöt is számítjuk a végén… Az szerinted miért üt el a többitől? És szerinted miért hagyta csonkán az utolsó sort?

Az ügyész latolgatta, mennyire fog eszelősnek hallatszani, ha kimondja, ami az eszében jár, de végül úgy döntött, bevállalja.

– Azért hagyta csonkán, mert pontosan ennyi szúrást akart ejteni, és nem többet. Az a pötty a végén pedig nem más, mint… a pont a munkája végén. Ezzel akarta jelezni, hogy befejezte a művét.

Szűcs főhadnagy azzal a fajta óvatos, kissé latolgató tekintettel méregette, amivel a szent őrülteket szokták illetni.

– És vajon mit akart üzenni ezzel? Miért pont harmincnyolcszor szúrt?

Harmincnyolc… Harmincnyolc… Róbertnek az az őrjítő érzése támadt, hogy az elméjében már felbukkant az ügy kapcsán ez a szám, de vajon hogyan? Milyen vonatkozásban?

A helyiség ajtajában fiatal rendőrtiszt jelent meg. Tanácstalanul téblábolt a küszöbön. Szűcs főhadnagy egy intéssel maga mellé rendelte, és fojtott hangon diskurálni kezdett vele. A fiatalember mondandóját hallgatva egyre magasabbra szaladt a szemöldöke a homlokán; Róbert már kezdte azt hinni, mindjárt a feje búbján köt ki. A beszámolója végeztével a fiatal rendőr biccentett és sietve távozott, a nyomozó pedig az ügyészhez fordult.

– Megvan a szemközti szomszéd vallomása. Egy idős, nyugdíjas hölgy az. Borzalmasan rossz alvó. Mikor éjszakánként megelégeli a céltalan forgolódást, azzal üti el az időt, hogy az ablaka elé állítja a hintaszékét, és az utcát nézi, meg közben olykor bóbiskol egy kicsit. Tökéletes rálátása van a sértett házára.

Róbertet elfogta az izgalom.

– Mekkora mázli! És mit tudott elmondani?

A főhadnagy egy pillantással lehűtötte a lelkesedését.

– Sajnos nem sokat. Éjjel kettő után ült le az ablak elé, és… érzése szerint… valamivel három után elaludt. Utána már csak akkor riadt fel, amikor az előbb Bertalan rákopogott, hogy felvegye a vallomását. Abban az időintervallumban, amíg az ablak előtt posztolt, teremtett lelket nem látott az utcán. – Szűcs egy pillanatig habozott. – Viszont mondott valami nagyon furcsát. Megesküszik rá, hogy mindaddig, amíg ott ült, Polgár Adél utcai ablaka végig csukva volt, és teljesen le volt húzva a redőny, csak az asztali lámpa fénye szüremlett ki rajta. Márpedig ha a halál csakugyan fél három és három között következett be…

A két férfi egymásra meredt. Róbert megborzongott: az a korábbi, kósza gondolata, ami a nyitott ablak kapcsán gyötörte, váratlanul megerősítést nyert.

Az ügyész találta meg először a hangját.

– Hadd összegezzem. Polgár Adél minden jel szerint egyszerű, átlagos teremtés volt, a házban lévő ékszerek és ruházati cikkek mégis hihetetlen luxusra utalnak. Valaki az éjszaka folyamán kísértetként, a behatolás bármilyen jele nélkül megjelent, és megölte őt. Noha a tettes minden jel szerint előre kitervelte a tettét, a gyilkos fegyvert mégis innen vette magához. Az áldozatot félig lemeztelenítették, ám szexuális motívumnak semmi nyoma. A ház tele van milliós, a létező legfelületesebb kutatásra fellelhető értékekkel, mégsem vittek el semmit. Bár minden érv amellett szólt volna, hogy az elkövető a lehető leghamarabb hátrahagyja a helyszínt, mégis egy csomó időt szánt rá, hogy átrendezze a helyiséget és helyet csináljon középen a sértett testének, amit aztán kiszámított precizitással halálra szurkált, hogy utána mind a testet, mind a fegyvert gondosan tisztára törölje. És miután végzett… – Róbert az utca felé fordult. – A gyilkos felhúzta a redőnyt, félrehúzta a függönyöket, kitárta az ablakot, és felkapcsolta a csillárt, hogy fényárba borítsa a helyiséget. Mintha… mintha csak megnyitna egy kiállítást!

– Ja, amin négy sorban harmincnyolc szúrás és a végén egy pont a fő attrakció.

Harmincnyolc…

Róbert úgy érezte, mintha egy bikacsökkel suhintották volna tarkón.

– Várjál! Nem azt mondtad, hogy Polgár Adél 1985. március 14-én született?

– De igen.

Az ügyész újra érezte a süllyedő érzést a gyomrában. Az órájára pillantott. 2024. január 8., 6:57.

– Ezek szerint harmincnyolc éves volt!

Mindkettejük elméjét ugyanaz a kérdés töltötte be.

Mi ez az egész?

Farkas Róbert enerváltan becammogott főügyészségi irodájába, és gyors egymásutánban bekapcsolta az olvasólámpáját, monitorját és hivatali számítógépét, mielőtt letelepedett volna az íróasztala mögött. Az asztal egyik felét sárga akták kavalkádja fedte, a másikat apró emléktárgyak – köztük egy kollégától kapott bölényes képeslap és egy apró, zöld műanyag sárkány – tarkították.

Kortyolt egyet a kezében tartott csészéből. A szájában fantomként kísérő mentolosfogpaszta-ízt a forró kávé keserű aromája váltotta fel. Még egyet szürcsölt, majd felsóhajtott, lerakta a csészét, a jobb kezével egy kattintással megnyitotta a számítógépén az elektronikus iratokat, a ballal pedig üres lapot és tollat húzott maga elé. Fejlődhet ám bármennyit a tudomány, a gondolatok rendszerezése nem megy jegyzetelés nélkül.

A kislámpa fénye megvilágította élénken csillogó szemét, gondterhelten ráncolt homlokát és az elgondolkodva az állához kocogtatott filléres tollat.

Farkas Róbert negyvennyolc éves volt, ám – dacára annak, hogy hajszíne egy évtizeddel korábban még jóval sötétebb árnyalatban játszott – soha nem érezte magát idősnek, igazából középkorúnak is épphogy. Egyik kedvenc mondásával élve: „Egy kicsit hosszabb ideje volt már fiatal.” Sokak által – általa természetesen nem – ridegnek és száraznak tartott jogászi hivatása ellenére megőrizte nyitott, szinte gyermeki kíváncsiságát az új ötletek és tapasztalatok iránt. Míg kiskorában (és olykor most is) a sci-fi regényeket és krimiket falta élvezettel, mámorosan keresgélve az Agatha Christie által ügyesen elrejtett nyomokat, vagy ámulattal ízlelgetve Isaac Asimov robotikai törvényeinek belső logikáját, addig a hivatása során a ravasz jogi problémák megoldásában vagy a bonyolult bűnesetek feltérképezésében lelte örömét. Nehezen leírható élvezetet okozott számára, mikor az ezerfelé mutató és gyakran teljesen ellentmondó bizonyítékok mögött meglátta az összekötő mintát, az igazság eltemetett körvonalait, amiből apránként, óvatosan ki tudta bontani a teljes tényállást. Titkos vágya volt, hogy Hercule Poirot-hoz vagy Gideon Fellhez hasonlóan egyszer ő is kiállhasson majd a kíváncsi hallgatóság elé, és aprólékos magyarázattal lelephezhesse egy bonyolult rejtély megoldását.

Róbert átlagos – ha őszinte akart lenni magához, az átlagosnál valamivel kisebb – termetű volt. Apró pocakja jelezte a nehéz ételek és a sportmentes életmód iránti preferenciáját, ugyanakkor alsóteste mégis karcsú, járása pedig energikus maradt. Bár kamaszkori félénkségét sosem tudta teljesen levetkőzni, személyiségének melegsége és megnyerő viselkedése vonzotta az embereket. Finom humora, tisztelettudó viselkedése mind a magánéletben, mind a tárgyalóteremben hasznára vált. Elmélkedő, folyton valamilyen problémán vagy elképzelésen rágódó attitűdje azonban gyakran szórakozottá tette, ami a környezete figyelmét sem kerülte el: nem véletlenül aggatták rá annak idején osztálytársai – közel sem elismerésként – a „Prof” nevet.

A krimi iránti szeretete vezérelte őt a büntetőjogi pályára, azon belül is az ügyészségre. Gyermekkorában először az angol és amerikai szerzők műveit falta, míg rá nem talált a detektívregények magyar császára, a zseniális bestselleríró Sullay Konrád műveire, aki utána végig a bálványa maradt. A döbbenetesen összetett, izgalmas, fantáziadús, hibátlan logikával felépített történeteket olvasva – több millió másik rajongóval egyetemben – ő is a szerző rabjául esett, és tűkön ülve várta Alfred Smick nyomozó következő kalandját. Mikor Sullay nyolc évvel ezelőtt váratlanul meghalt, és Róbertnek rá kellett ébrednie, hogy nem érkezik tőle újabb feladvány, magát is meghökkentette a bensőjében szétáradó kínzó hiányérzet.

Róbert még huszonöt év után is szerette a szakmáját. Nehezére esett megemészteni, hogy a filmekben – és olykor más médiában is – rendszerint az ügyészeket tették meg negatív karakternek, akik vagy ártatlan embereket akarnak mindenáron villamosszékbe juttatni – ugyanis valamilyen rejtélyes okból ez nélkülözhetetlen ahhoz, hogy megválasztathassák magukat kormányzónak –, vagy fafejű aktakukacok, akik akadékoskodásukkal folyton az útjába akarnak állni annak, hogy a vagány, kemény öklű nyomozók felgöngyölítsék az aktuális ügyüket.

Róbert mindig is úgy érezte, valójában az ügyészek a jó fiúk. Ténylegesen az volt a munkája, hogy megtalálja a bűncselekmények elkövetőit, és elégtételt adjon az áldozataiknak úgy, hogy közben mindvégig csak azt a sokszor olyannyira tünékeny igazságot tartja szem előtt. A hideg verejték is kirázta a gondolattól, hogy valaha is egy ártatlan embert küldjön rács mögé, a nyomozókkal való kapcsolata pedig korántsem arról szólt, hogy akadályokat gördítsen eléjük, hanem arról, hogy segítsen nekik a bíróság számára lényeges körülményekre fókuszálni, és olyan bizonyítékokat beszerezni, amik törvényesen felhasználhatók lesznek a későbbiekben.

Abbahagyta a révedezést, megmarkolta a tollat, és jegyzetelni kezdte a január 8-i gyilkossággal kapcsolatos gondolatait. Mivel nem találták nyomát illetéktelen behatolásnak, és a tettes a jelek szerint tisztában volt Polgár Adél életkorával, ezért arra lehet következtetni, hogy ismerte az áldozatot. A helyszín aprólékos, legalább egy órát igénylő átrendezése és a gondosan felsorakoztatott késszúrások alapján Róbert arra tippelt, hogy a gyilkos higgadt, rendszerető személy lehet. Ugyanakkor az elkövető testi adottságairól semmilyen következtetést nem tudott levonni, mivel sem az áldozatot elkábító ütés, sem a bútorok elmozdítása nem igényelt az átlagost meghaladó, sőt még azt elérő testi erőt sem.

Róbert ismét kocogtatni kezdte az állát a tollal, aztán rágcsálta is egy darabig, majd hirtelen felkapta és összegyűrte a lapot, ami rövid úton az íróasztal alatti papírkosárban landolt. Egyelőre teljesen fölösleges bármilyen következtetést levonnia. Ahhoz túl keveset tud. Az pedig igen durva hiba, hogy a gyilkos oldaláról próbálja megközelíteni a kérdést. Először az áldozat rejtélyét kell megfejtenie.

Kicsoda valójában Polgár Adél? És ki lehetett azelőtt, hogy hat éve a semmiből odaköltözött abba a házba? Miért nem ismerte senki, és miért nem tartotta a kapcsolatot senkivel? Honnan a kontraszt szerény, visszahúzódó életmódja és a rengeteg milliós csecsebecséje között? Róbert tudta: amíg ezekre a kérdésekre nem kap választ, teljesen felesleges bármit is összehordania a gyilkosról.

Remélte, hamarosan hall majd valamit Szűcs főhadnagytól, aki, ha minden igaz, most éppen ezeknek a kérdéseknek jár utána.

Róbert ebédszünetben kiment az épületből sétálni kicsit, hátha a friss levegő segít neki ellazulni és megnyugodni. A második kereszteződésnél járt, amikor mélázásában majdnem besétált egy trolibusz alá, és csak a sofőr dudálása meg egy túlélési ösztön diktálta hektikus hármasugrás mentette meg. Vadul dübörgő szívvel és adrenalintól reszkető lábakkal támolygott vissza a főügyészség kapujához.

Délután kettő volt, amikor kopogtattak az irodája ajtaján. Arra számított, hogy újabb aktahalmok érkeznek, és sietve elkezdett helyet csinálni az asztalán, de ehelyett Szűcs főhadnagy lépett be a helyiségbe. Róbert arca felragyogott.

Már meg sem tudta számolni, hány ügyet göngyölítettek fel együtt. Szűcs Gábor az a fajta nyomozó volt, akiért az ügyészek legtöbbje a fél karját is odaadta volna, csak hogy együtt dolgozhasson vele.

Szűcs főhadnagy szintén a negyvenes éveiben járt, bár pár évvel fiatalabb volt Róbertnél. Kétméteres magassága, széles válla, izmos karja már első pillantásra tekintély parancsoltak. Impozáns megjelenése ellenére a mozdulataiból hiányzott minden szögletesség: ruganyossága, könnyed mozgása a küzdősportok iránti elhivatottságáról és a terepmunkában szerzett jártasságáról árulkodtak. Bár nemigen hordott formális viseleteket, inkább praktikus, kényelmes ruhákat öltött, mégsem lehetett volna lezsernek vagy pacuhának nevezni. Mély, dörmögő hangja, megfontolt és kimért stílusa önbizalmat és higgadtságot sugárzott, és sokszor már önmagában elégnek bizonyult, hogy jobb belátásra bírja a részeg, késsel hadonászó huligánokat.

Szűcs Gábor fő ereje azonban nem a testi adottságaiban, hanem hihetetlen elkötelezettségében, szorgalmában és igazságérzetében rejlett. Számára a bűnüldözés nem csupán egy magasztos, ám a valóságtól igencsak távol álló fogalom volt; ő ezt mindennapi feladatának tekintette. Ha bonyolultabb üggyel találkozott, a munkája iránti elhivatottsága nem engedett neki pihenést sem éjjel, sem hétvégén, míg csak az eset végére nem ért. Egyetlen nyom sem lehetett elég halovány, egyetlen lehetőség sem elég valószerűtlen ahhoz, hogy utána ne járjon. Mélységesen tisztelte úgy a rendőrségen, mind az ügyészségen belüli hierarchiát, magáévá téve a meggyőződést, hogy a komoly ügyeket kizárólag csapatmunkában lehet megoldani, melybe mindenkinek bele kell tennie a részét – és bármikor zokszó nélkül kész volt elfogadni, hogy ő tegye bele a legtöbbet.

Róbert izgatott várakozással nézett rá.

– Kiderült valami az áldozatról?

– Ki.

A nyomozó elhallgatott, mintha csak hatásszünetet tartana, akár egy standupos a csattanó előtt. Róbert ezt némileg szokatlannak találta, mert a másik általában minden teketóriázás nélkül ismertette a beszerzett adatokat. Az ügyész Szűcs főhadnagy komoly arcáról előbb a rendőr mögött lógó faliórára, majd az asztalon lévő monitorra, utána a bölényes naptárra, végül újból a nyomozóra irányította tekintetét, majd ezt még egyszer megismételte. A folytatás továbbra sem érkezett.

– Igen, és? – mondta végül.

– Az eredeti neve nem Polgár Adél volt. Hat évvel ezelőtt nevet változtatott.

Aztán újabb csönd. Róbert kezdte elveszíteni a türelmét.

– Na gyerünk már! Ne kelljen minden szót harapófogóval kihúzni belőled!

Szűcs főhadnagy azonban továbbra sem szólalt meg, ehelyett benyúlt a táskájába, és egy papírlapot húzott elő, amit finom mozdulattal odacsúsztatott az asztal mögött ülő ügyész elé. Róbert rápillantott. Egy születési anyakönyvi kivonat másolata volt. Az ügyész kíváncsian, ám kissé értetlenül tanulmányozni kezdte.

Hirtelen két kézzel felkapta, szinte egész az orráig közelítette, és újra elolvasta, hogy biztos legyen benne, nem a szeme káprázott. A nyomozóra nézett.

Az nem mondott semmi, csak bólintott.

Az anyakönyvi kivonaton, a „születési név” rubrikánál két szó állt: Sullay Adél.

Pár mezővel odébb, az „apja neve” utáni pontozott vonalon pedig:

Sullay Konrád.

2. fejezet

A MEDÚZA TEKINTETE

Szűcs főhadnagy másnap reggel hajszálpontosan hét órakor leparkolt Róbert háza előtt. Nyolc perccel később az ügyész rohanvást megjelent a kapualjban: egyik kezével egy szalámis zsemle végét tömte a szájába, a másik karját a félig felvett télikabát lelógó ujjába igyekezett beletuszkolni. Épp akkor végzett mindkét művelettel, amikor odaért az autóhoz. Sietve bepattant a nyomozó mellé.

A rendőrtiszt szelíd tekintettel végigmérte, amely mögött Róbert nem tudta nem érezni a kimondatlan szemrehányást. Sietve mentegetőzni kezdett.

– Bocsánat, én időben beállítottam az ébresztőt, csak az olyan halkan szól… – Állítása igazolásául előkapta mobiltelefonját, és lejátszotta a reggeli riasztásnak szánt alapdallamot, amely valóban lágy, meditatív, finom melódia volt. Szűcs magánvéleménye szerint ez még egy siralomházban fekvő halálraítélt utolsó éjszakai, hánykolódó, pokrócgyűrős álmának megzavarására is alkalmatlan lett volna.

– Add csak ide! – intett az ujjával. – Beállítok neked valami ütősebbet. – Lapáttenyerébe kapta az okostelefont, megjelenítette a választható ébresztőhangokat, lassítás nélkül ellapozott a „tavaszi rét”, „tengeri hullámverés” és „csicsergő madárkák” opciók mellett, majd határozottan rábökött valamire. Utána kicsit zsonglőrködött a hangerőopciókkal is. – Így már menni fog – szögezte le elégedetten, és visszaadta a készüléket.

Róbert hálásan biccentett.

– Akkor irány a Sullay-rezidencia!

A nap még nem kelt fel, de az égbolt pereme már kezdett feketéből szürkére váltani. Szűcs aprót igazított a kormányt szorító kezei fogásán, a bőr simán és hűvösen feszült a markai alatt. Róbert merengő csöndben gubbasztott mellette. A kocsi felfüggesztése halkan tiltakozott, ahogy a belváros jól karbantartott útburkolatai átadták helyüket a peremkerületek kevésbé megbocsátó flaszterének. Az utcalámpák fokozatosan ritkultak, a fényük belefakult a vidék sűrűsödő homályába. A hideg – az autó melege dacára – engesztelhetetlenül beette magát a két férfi csontjaiba, ugyanakkor azonban éberebbé is tette őket, kiélesítette az érzékeiket.

Szűcs hajszálnyit lassított, mikor elhaladtak az „Apache Steak House” valamikori épületének búsan düledező romjai mellett. A vendéglátóhely kormos cégtáblája most a földön nyugodott, az egyik romos oldalfalnak támasztva. Róbertet egy pillanatra elfogta a nosztalgia. Az étterem a kedvenc vendéglátóhelyei közé tartozott, amíg öt évvel ezelőtt, a szülinapja után egy héttel egy nyári vihar során egy villámcsapás váratlanul porig nem égette. „Kár, hogy a régi jó dolgok úgy eltűntek…”, jutott eszébe egy régi reklám szövege. Ó, hol fog ő még egyszer olyan finom új-zélandi báránysültet enni!

Révedezéséből a rendőr dörmögő hangja zökkentette ki.

– Ezek tényleg egy kúriában laknak? Mint azokban a régi angol bűnügyi filmekben? – kérdezte Szűcs.

– Amennyire tudom, Sullay Konrád élete utolsó évtizedeiben az egész környezetét úgy rendezte be, mintha egy detektívregény díszlete lenne. Azon kevés író közé tartozott, akik megengedhették maguknak. És ahogy azt a műfaj aranykorának bármelyik aficionadója megmondhatja neked: az elszigetelt helyen álló vidéki udvarház minden klasszikus krimi legalapvetőbb helyszíne. Agatha Christie, Van Dine, John Dickson Carr, Ellery Queen, Mignon G. Eberhart… a legtöbb történetük itt játszódik.

– Csakhogy ez most a valóság.

Róbert nem felelt. Mindazok után, amiket tegnap hajnalban Sullay Adél – bocsánat, Polgár Adél – lakásában megtapasztalt, nem volt egészen biztos a válaszában. Inkább újból végiggondolta magában mindazt, amit az úti céljukról tudott.

Sullay Konrád negyven évvel ezelőtt üstökösként tűnt fel a magyar ponyvairodalom egén Az alibik útvesztője című korszakalkotó detektívregényével, amit aztán még huszonegy, hasonló igényességgel megalkotott remekmű követett. Fantáziadús ötletei, tekervényes cselekményvezetése és zseniális csattanói mindegyik alkotását a krimiirodalom alapművei közé emelték. A történeteiben mindegyik réteg alatt egy újabb réteg rejtőzött, a megoldás pedig kivétel nélkül valamilyen teljesen váratlan, kiszámíthatatlan irányból érkezett. Egy dolog azonban sosem változott: a félrevezető jelek, a becsapós megfogalmazások mögött mindig logikusan felépített válasz rejtőzött, melyre – kellő odafigyeléssel és némi agymunkával – az olvasók is rálelhettek. És az olvasók imádták ezt.

Sullay Konrád regényeit őrjöngésig fokozott érdeklődéssel fogadták, és általában már a megjelenés hetében szétkapkodták, magyar mércével mérten hihetetlenül gazdaggá téve a megalkotójukat. Ez részben annak volt köszönhető, hogy az író soha, egyetlen könyvénél sem engedélyezett újrakiadást vagy utánnyomást. Ma már mindegyik regényének lehetetlenségszámba ment a megszerzése. Egy-egy jobb állapotú Sullay-regényért bőven hat számjegyű summáért lehetett csak hozzájutni, de Az alibik útvesztője példányainak ára már a milliós ligában játszott. A többmilliónyi kétségbeesett, ám anyagilag kevésbé jól eleresztett rajongó, akik annak idején későn kaptak észbe ahhoz, hogy teljessé tegyék sorozatukat, már hosszú évek óta vártak valami megoldásra. Az Alfred Smick nyomoz felirattal ellátott gerincű regényeket azonban még a könyvtárakból sem igen lehetett kikölcsönözni, a legtöbb példánynak ugyanis egész egyszerűen lába kelt, és a „Sullay K.” feliratú biléta mellett sok-sok könyvtári polcon már csak üres hézag tátongott. A Róbert otthoni szekrényén álló (legálisan beszerzett!) Sullay-regények az ügyész legféltettebb kincsei közé tartoztak.

Az író nimbuszához az is hozzájárult, hogy Sullay Konrád szándékosan ápolta az őt körülvevő misztikus, különleges imázst. Nem vett részt író-olvasó találkozókon, ritkán adott interjút, a magánéletéről pedig még annál is ritkábban nyilatkozott. Az 1990-es évek elejére annyira megszedte magát, hogy a várostól pár kilométerre angolszász mintára saját vidéki udvarházat építtetett, hogy családjával együtt oda vonuljon vissza a világ elől. Attól kezdve a könyvmegjelenései is ritkultak, jómaga pedig szinte megszűnt személyesen létezni a külvilág számára, egészen hirtelen bekövetkezett haláláig.

– Szóval mit sikerült megtudnunk Sullay családjáról? – kérdezte Róbert.

Szűcs anélkül válaszolt, hogy levette volna tekintetét az előttük tekergőző aszfaltszalagról.

– Sullay Konrád egyszer kötött házasságot, a hetvenes évek elején, és haláláig a feleségével élt. A felesége, Sullay Erzsébet… lánykori nevén Demeter Erzsébet… meglehetősen sikeres és nagyon csinosnak mondott színházi színésznő volt. A házasság után még rövid ideig a szakmájában dolgozott, aztán hátat fordított a világot jelentő deszkáknak, és a családjának szentelte magát. A házasságból három gyermek született: Sullay Edina, mostani nevén Hajdú Edina a legidősebb, Sullay László a második, és a tegnap tragikus körülmények között elhunyt Sullay Adél a legfiatalabb. Sokáig az egész família együtt lakott a kúriában, akár egy hamisítatlan, régi vágású nemesi család. Edina 1995-ben kiröppent a Sullay-házból: férjhez ment, felvette a Hajdú vezetéknevet, született két gyermeke, Zsanett és Levente. A férje halála után, 2015 körül visszatért a szülei szerető kebelére.

Az ég ólomszíne időközben valamivel világosabb, ám nem sokkal szívderítőbb hamuszürke árnyalatnak adta át a helyét. A fák csupaszon szenvedtek a januári hidegben, csontvázszerű ágaikkal a borult égboltba kapaszkodva.

– Sullay Konrád 2016. szeptember 17-én otthonában az életét vesztette egy tragikus balesetben: legurult a hallban álló márványlépcsőn, és a nyakát törte. László, a középső gyermek egy évre rá kihurcolkodott az udvarházból egy jó környéken lévő, ám különösebben nem hivalkodó családi házba. A fiatalabbik lány, Sullay Adél 2018-ban szintén otthagyta a családi kúriát, Polgár Adélra változtatta a nevét, egy saját kis vállalkozást indított, és elköltözött abba az apró, tegnap látott családi házba. Talán azért tette, mert szeretett volna kikerülni a családja hírnevének árnyékából, és a saját lábára állni?

Róbert nem felelt azonnal. Eszébe jutott, mit mondtak a szomszédok az áldozatról: csöndes, illemtudó, átlagos, közülük való teremtés. A lelki szemei előtt végigvonult a rengeteg márkás ékszer, ruha, amit Polgár Adél a jelek szerint sosem hordott, nem hivalkodott velük, egyszer sem tette pénzzé, közönséges porfogónak használta őket. Eszébe jutottak a fotók, amiket Polgár Adél házában látott – mindegyiken az a szomorú, titkos fájdalomról árulkodó, lesütött tekintet. Eszébe jutott az egyetlen „vidám” kép, amit a nőről látott – az a szívfacsaró mosoly. Az összes fényképen csakis Adél, kivétel nélkül mindenhol egyedül, sehol egyetlen társ, barát, családtag.

– Nem is tudom – mondta végül bizonytalanul. – Én úgy érzem, ennél többről volt szó. Mintha Polgár Adél teljes egészében hátra akarta volna hagyni a korábbi önmagát. Mintha az egész famíliáját ki akarta volna radírozni az életéből. Talán összeveszett velük valamiért? Ugyanakkor az a mód, ahogyan élt… ahogy szinte minden minőségi emberi kapcsolattól elvágta magát… az bennem valahogy olyan benyomást kelt, mintha saját magát is büntetni akarta volna valamiért.

Vállat vont.

– Lehet, hogy hülyeség.

Szűcs nem kommentálta az elhangzottakat, csak befejezte a korábbi mondandóját. A tekintete közben továbbra is előreszegeződött, arra a pontra, ahol az udvarház körvonalai kezdtek kirajzolódni a horizonton.

– Polgár Adél távozása óta ketten laknak a Sullay-kúriában: az író idős özvegye, Sullay Erzsébet, valamint a legidősebb lány, Hajdú Edina. Remélhetőleg egy füst alatt tudunk most beszélni mindkettővel.

Az autó lekanyarodott a főútról egy kis bekötőútra, ahonnan már nyílegyenesen jutottak el a Sullay-kúria kovácsoltvas kapujáig. Szűcs főhadnagy átkormányozta a kocsit a nyíláson, amely mintha egészben elnyelte volna őket. Farkas Róbert halkan füttyentett mellette: a kavicsos felhajtón körbefutó tágas tér megragadta fantáziáját – hirtelen mintha A titokzatos stylesi eset vagy A sziámi ikrek rejtélye helyszínén találta volna magát.

A relatíve kis méretű – persze Róbert és Gábor fizetéséből életük végéig sem futotta volna rá – kúria impozáns kőépület volt: füstös szürkesége vészjóslóan simult a felhőtakaróval borított, acélszínű égbolt monotóniájába. Az ablakai mintha fürkész szemekként tapadtak volna a két hívatlan látogatóra, a meredek nyeregtető éles sziluettet rajzolt az ólmos fellegek elé.

Az udvarház időtlen eleganciát árasztott, mégis valami vibráló feszültség vette körül: mintha tömege és mozdulatlansága csupán csalóka látszat lenne, és valójában csak rövid időre visszatartaná a lélegzetét a betolakodók megtévesztésére.

Szűcs a grandiózus bejárat előtt parkolt le. A két férfi kiszállt a kocsiból, és határozott léptekkel megindult a kőoszlopokkal szegélyezett, súlyos faajtó felé. Talpuk alatt csikorgott a kavics, leheletük apró, fehér kísértetként szállt tova a téli hidegben.

Ahogy közeledtek a bejárathoz, Róbert pásztázó szeme megpillantotta a főépület oldalához simuló melegházat. Még ebből a távolságból is látta az üveghez tapadó százféle virág vibráló árnyalatát: színpompás katonákként dacoltak a sivár táj egyhangúságával. Az ügyésznek vajmi kevés érzéke volt a kertészkedés iránt, de az élet eme lehengerelhetetlen megnyilatkozása vigasszal töltötte el.

Félúton jártak az autó és az épület mögött, mikor Róbertnek az a furcsa benyomása támadt, mintha valaki szemmel követné. Az eszével tudta, hogy valójában ezt az ember nem érezheti meg – erre nézve több pszichológiai kutatást is végeztek, meg aztán, ha ez valóban így lenne, a rendőrség rejtett figyelései sem igen kecsegtethetnének soha eredménnyel –, de attól még az érzés lerázhatatlan maradt. A nyomozó mellette szintén megtorpant, és tettetett nemtörődömséggel körbenézett, ebből Róbert tudta, hogy neki is feltűnt valami. Azon nem is lepődött volna meg, ha a ház irányából támad ez a benyomása (ha egy idegen autó parkol a ház elé, a ház gazdája nyilván figyelemmel kíséri, kik szállnak ki belőle), ámde a nyugtalanító inger forrása valahonnan a kert mélyéből, a sűrű bokrok közül érkezett. Csak képzelte, vagy tényleg moccant valami az átláthatatlan ágak között?

Az érzés egy pillanat múlva elillant. Róbert vállat vont, és követte Szűcsöt a kúriához hátralevő úton.

A két férfi fellépdelt a bejárathoz vezető lépcsőn. Szűcs már nyújtotta lapáttenyerét az ajtó közepén lévő, oroszlánfejet formázó kopogtató felé. Kopogtató! A 21. században! – gondolta Róbert egyik ámulatból a másikba esve, mikor az ajtó váratlanul és meglepően hangtalanul kinyílt, és egy ápolt, középkorú nő jelent meg a nyílásban.

Róbert úgy tippelt, a nő a negyvenes évei derekán járhatott, vagyis körülbelül vele lehetett egyidős. Alakra szabott, krémszínű nadrágkosztümöt és blúzt viselt. Nem volt kifejezett szépség, de határozottan attraktív hatást keltett, és láthatólag gondosan ügyelt a megjelenésére. Bár a ruházata elsősorban a professzionalizmust volt hivatott kihangsúlyozni, pár egyszerű, ám jól megválasztott ékszer – finoman megmunkált fülönfüggő és nyaklánc – és a ruhájához illő elegáns, magas sarkú cipő csipetnyi nőiességet is csempészett az összhatásba. Állának és orrának szigorú hegyessége, szürke szemének átható tekintete kissé riasztóan hatott, de vállig érő, göndör, barna haja és ízléses sminkje valamelyest oldotta a hatást.

– Farkas Róbert főügyészségi ügyész vagyok, ő pedig Szűcs Gábor főhadnagy. Hajdú Edinához van szerencsénk? – Róbertnek frissen élt a memóriájában Szűcs főhadnagy beszámolója, és úgy érezte, viszonylagos biztonsággal tippelhet.

A nő arca rezzenéstelen maradt, de a tekintetében mintha megvillant volna egy mosoly árnyéka.

– Nem. Szepes Lívia vagyok. Titkárnőként dolgozom a Sullay családnál.

– Bocsánat – mentegetőzött Róbert. – Úgy értesültünk, csak a két legidősebb női családtag él a házban. – Egy pillanat múlva már átkozta magát a tapintatlan megfogalmazásért, de a titkárnőt a jelek szerint nem zavarta.

– Jól értesültek. A házban valóban csak ők élnek állandó jelleggel. Mindkettőjük szobája a keleti szárnyban található, az emeleten, egymás közelében. – A nő egyik kezével hátra és befelé intett, amit Róbert és Gábor invitálásként értékelt, és belépett az épületbe.

A hallba érkezve Róbertet olyan érzés fogta el, mintha a régi gimnáziuma előcsarnokába, vagy – a helyiség méretéből kiindulva – még inkább a tornatermébe lépett volna be. A levegőben citromviasz és antik fa illata érződött. A férfi tekintete ide-oda cikázott a fényesre csiszolt parketta, a kápráztató kristálycsillár, a fal melletti magas, intarziás állóóra között, míg végül morbid kíváncsisággal megállapodott a szemben magasló hatalmas lépcsőn. A fehér márványfokok kérlelhetetlenül sorakoztak egymás mellett, mint valami hatalmas, szunnyadó vadállat gerincének alkotórészei. Róbert önkéntelenül a lépcső tövébe pillantott, vajon megpillant-e egy odaszáradt vérfoltot azon a helyen, ahol Sullay Konrád évekkel ezelőtt rejtélyes és rendkívüli élete végére ért.

Noha az ügyész sosem gondolta, hogy bármilyen paranormális képességgel rendelkezne, nem is nagyon hitt az ilyesmiben, de most az az – idővel megdöbbentően profetikusnak bizonyuló – érzése támadt, hogy Polgár Adél döbbenetes meggyilkolása csupán egy hosszú és bonyolult családi sorsdráma egyik láncszeme, nem az első, és főleg nem az utolsó. A kúria büszke falai közt számos árnyék rejtőzött: hosszú évekre visszanyúló titkok, ármányok és tragédiák fantomjai.

A nő határozott léptekkel megindult bal felé, a tűsarkai hangosan kopogtak a polírozott tölgyfa padlón. Nem nézett hátra, hogy követik-e. Róbert megrótta magát szakmaiatlan fantáziálásáért, és sietve a nyomába eredt.

– Mintha azt említette volna, hogy keleten találjuk a családtagokat – szögezte le Szűcs szárazon.

– Az úrnőm a földszinti társalgóban várja önöket.

Úrnő? – mélázott Róbert. Szokatlan megfogalmazás a modern világban.

– Mit tudna még mondani a helyiségek elrendezéséről?

– A ház keleti szárnyának földszintjén van a társalgó és a könyvtár, az emeleten a családtagok szobái foglalnak helyet. A nyugati szárny földszintjén van a konyha és az étkező, az emeleten a vendégszobák… bár azok nemigen vannak használatban… és a dolgozó. Az jelenleg az én irodámként szolgál.

Róbert úgy döntött, kihasználja az alkalmat, hogy feltegyen még pár kérdést. Tapasztalatai alapján a legtöbb helyen a személyzet szolgáltatta a legértékesebb információkat. Milyen jó lenne, ha a Sullay család sofőrt is alkalmazna! A sofőrök füle igazi aranybánya, gondolta, ügyet sem vetve az állításban rejlő képzavarra.

– Megkérdezhetem, mióta dolgozik a családnál?

– Négy éve – felelte Lívia határozott, ám kissé kelletlen hangon. – Sullay asszony a férje halála után egy ideig mindent maga intézett, de aztán úgy gondolta, hasznát venné állandó segítségnek a birtok ügyeinek vitelében. Heti öt nap dolgozom itt.

– Szabad bejárása van az ingatlanba?

A titkárnő homlokán egyre jobban mélyedtek a ráncok.

– Természetesen, hiszen a család távolléte, nyaralás vagy valamilyen előre nem látható vészhelyzet… például beázás… esetén nekem kell intézkednem.

– Szép, nagy ház, sok drága holmival – vetette közbe Szűcs főhadnagy. – Sullay asszonyság nem fél a betörőktől?

A titkárnőnek ezúttal egy leheletnyivel hosszabb időbe telt, hogy megtalálja a hangját.

– Nem hiszem, hogy bármi is létezik a világon, amitől Sullay asszony félne. Mindazonáltal a birtok jelszavas riasztóberendezéssel védett.

Ekkor épp egy hosszú, széles, impozáns folyosón haladtak végig, melynek falain arcképek, valamint kissé ijesztő maszkok váltogatták egymást. A portrék intelligens tekintetű, komoly férfiakat ábrázoltak: a krimirajongó Róbertnek nem esett nehezére megállapítania, hogy mindegyik valamilyen híres detektív – köztük Sherlock Holmes, Hercule Poirot, Columbo hadnagy – vonásait viseli. A maszkok pedig csaknem ugyanilyen híres, fiktív gonosztevőknek állítottak emléket: köztük volt Hannibal Lecter, Fantomas, de még a Sikoly-filmek gyilkosa által használt Ghostface-álarc is. Az ügyész elámult: úgy látszik, Sullay Konrád tényleg a megszállottja volt a hivatásának!

Azonban valami mást is észrevett: a folyosót végigkísérő falilámpák közül csupán minden második világított, ami némi borongós homályt kölcsönzött a helynek. Nem úgy tűnt számára, mintha ez is a misztikus atmoszférát akarná erősíteni, sokkal inkább az áramszámlával való spórolás a célja. Létezik, hogy a legendás gazdagságú Sullay család valójában mégsem áll olyan gondtalanul anyagilag?

– Mit tudna elmondani a legfiatalabb lányról, Polgár Adélról? – Róbert illendőbbnek érezte, ha nem az „áldozat” kifejezést használja. – Tudom, még az ön érkezése előtt kiköltözött a házból, de azért ön bizonyára széles betekintéssel rendelkezik a család életébe, hisz hosszabb ideje dolgozik itt…

– Úgy van, Farkas úr. Kellően hosszú ideje ahhoz, hogy tudjam, mik az elvárásaik velem szemben. Amikbe a diszkréció is beletartozik.

– Van esetleg sofőr a személyzet között? – vetette fel Róbert ártatlanul.

A titkárnő szemében enyhe gúny villant, mintha pontosan tudta volna, mi jár a férfi eszében.

– Nincs, ügyész úr. Ahogy azt sem értem, miféle „személyzetre” gondol. Mint arra ön is célzott, a két munkaadóm egyedül lakik itt, így nincs szükség szakácsra. Edina főz mindkettejükre. A takarítást és a kert gondozását eseti vállalkozók végzik. Többek között épp az ilyen alkalmi megbízások intézése a dolgom. Rajtam kívül az egyetlen „külsős”, aki rendszeresen látogat a házba, a család régi ügyvédje, Kővári úr… de biztosíthatom, őt semmivel sem fogják közlékenyebbnek találni nálam!

Lívia a folyosó végéhez érve megállt egy tömör, elegáns faajtó mellett, és rámutatott.

– Az úrnőm már várja önöket.

– Ugye ma is délutánig itt dolgozik? Később benéznénk önhöz, feltennénk még pár kérdést, ha nem vagyunk a terhére – mondta Róbert udvariasan.

– De igen, a terhemre vannak. Az én dolgom nem a pletykálkodás, hanem a birtok ügyeinek minél zavartalanabb intézése.

Róbert tanácstalanul elhallgatott, de ekkor Szűcs főhadnagy vette át a szót.

– Természetesen megértjük! Ez esetben küldünk önnek egy idézést a kapitányságra egy általunk megválasztott időpontra, ahol türelmesen kivárja a sorát, utána pedig eltöltünk egy kellemes napot azzal, hogy felveszünk egy szép, hosszú jegyzőkönyvet – közölte derűsen, majd kecsegtetően hozzátette: – Az útiköltséget mi álljuk!

A titkárnő enyhén elvörösödött.

– A dolgozóban várom önöket – bökte ki végül.