Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

A köd után, 2019

Ahol a százszorszépek nyílnak, 2020

Az ígéret szép szó (Ígéret 1.), 2022

Az igazság arcai (Ígéret 2.), 2023

A bosszú arcai (Ígéret 3.), 2024

Copyright © Sienna Cole, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6067-39-5

LeBron

Keserű marihuánafüst ülte meg a szűkös, rendetlen helyiséget, ahol mintha lelassult volna az idő. Alig változott valami az elmúlt húsz évben: ósdi bútorok, egy öreg lemezjátszó, poros bakelitek és egy kopott akusztikus gitár, aminek rég elszakadtak a húrjai. Vetetlen ágy, fölötte egy feszület és egy bekeretezett kép helye, amely egy negyvenszer húsz centiméteres téglalap alakban megóvta a tapétát az elszürküléstől.

LeBron tompa aggyal bámulta a környezeténél sok árnyalattal világosabb téglalapot, mintha áttetsző volna – ablak egy másik valóságba. Két évvel ezelőtt szedte le a képet, ami ott lógott, de az emlékezetéből nem tudta kitörölni. Olyan élesen látta maga előtt, mintha most is ott függene a családi fotó. A két szélén állt a két szülő: a robusztus Jones tiszteletes és csinos, gömbölyded felesége, köztük pedig az orgonasípokként felsorakozó hat gyerek. Egy régi élet mementója, régészeti lelet egy letűnt, boldog korból. Egy sötét nap éjszakáján LeBron letépte a falról, és darabokra törte a keretet. Akkor jött a telefonhívás, hogy a legkisebb testvérét, az egyetlen húgát meggyilkolták.

Az apja vette fel a telefont. LeBron a konyhából látta, ahogy kifut a vér az arcából, és a kagyló kicsúszik az ujjai közül. „Mi történt?” – rohant oda, és a kanapéhoz támogatta a hatalmas embert. – „Mondj valamit, az ég szerelmére!” Jones tiszteletes üres tekintettel meredt maga elé; az ábrázata elnyúlt, és vastag szája egyszeriben elfehéredett. „Valaki azt mondta, hogy meghalt… – rebegte. – Azt mondták, hogy Missyt megölték Los Angelesben.”

Aznap Ezekiel Jones, a Santa Fe-i baptista közösség nagyra becsült és szeretett lelkésze is életét vesztette. Csak meggyötört porhüvelye maradt itt a földön, a lelke a sírba szállt Missyvel együtt. Soha többé nem prédikált, még a lábát sem tette be a templomba. A tárgyalás után gyakorlatilag bezárkózott a házba, LeBron pedig feladta a belvárosi albérletét, és visszaköltözött, hogy a gondját viselje.

LeBron magának való alak volt: különc művészlélek, akárcsak Missy. A testvérei közül ő állt hozzá a legközelebb, pedig tizenkét év korkülönbség feszült köztük. De volt egy közös nyelvük, amit mindketten jól beszéltek: a zene. A mama, Missy és ő… Még emlékezett a sok évvel ezelőtti közös éneklésekre: ő gitározott, Missy zongorán kísérte, a mama pedig énekelt – ez csak a hármuké volt; olyan örömteli együttlét, amiben a család többi tagja legfeljebb nézőként tudott részt venni. Mára mindketten halottak. Istentelen erőszak ragadta el mindkettejüket.

LeBron feltápászkodott az elnyűtt fotelből, ahol órák óta hevert, majd szellőzésre nyitotta az ablakot. Az emeleti szobából széles kilátás nyílt a kertre. Az elmúlt években valóságos dzsungel nőtt itt fagyalból, levendulabokrokból, kaktuszokból és jukkapálmákból. A kert végében két terebélyes szivarfa biztosított némi árnyékot, arrébb egy kis fűszerkert: oregánó, bazsalikom, kakukkfű és zsálya, rozmaring és menta. Hatalmas fürtökben lógó paradicsomok, tűzpiros csilipaprika, a földön kígyóként tekergő, csíkos hátú cukkinik. Ezekiel Jones a kertészkedésben lelt megnyugvást. Ám most a szokásától eltérően nem ment ki a veteményesbe. A szobájába vonult, és kulcsra zárta az ajtót.

LeBronban izzó lávaként fortyogott az indulat, mely még a marihuána zsibbasztó hatása alól is felkapaszkodott és a lényébe mart. Reggel a piacon jártak. Húst és tojást vettek a vasárnapi ebédhez. A bódék között kanyarogtak, Ezekiel egy üveg mézet emelt el a pultról, hogy megvizsgálhassa a sűrűségét, míg LeBron tojásokat pakolt a kosarába.

– Tisztelendő úr, ha két üveggel vesz, adok rá húsz százalékot – alkudozott a kofa. Még mindig így szólították, pedig Ezekiel Jones számtalanszor jelentette ki borgőzös hangon, hogy számára Isten megszűnt létezni.

LeBron még emlékezett az utolsó prédikációjára néhány nappal azelőtt, hogy megcsörrent a telefon.

„A fájdalom az életünk része – nézett végig a gyülekezeten, és zengzetes baritonját visszaverték a templom falai. – Nem kerülhetjük el, nem menekülhetünk előle. El kell fogadnunk, hogy időről időre felüti a fejét a szenvedés valamely formája. Krízisekkel kell szembenéznünk, de mit tehetünk? Hogyan őrizhetjük meg a hitünket a nehéz időkben? Amikor az életünk normális keretei felbomlanak, az eddig járható útjaink járhatatlanná válnak, honnan meríthetünk erőt? Hogyan találhatjuk meg a biztonságérzetünket? Hogyan találhatunk vissza régi önmagunkhoz? Az őrület és gyász óráiban arra a stabil tartópillérre szeretnélek benneteket emlékeztetni, melyre az emberiség évezredek óta támaszkodik, és melyben reményt talál a reménytelenség közepén. Szeretném, ha a kezetekbe vennétek a Bibliát. A Bibliát, mely háromezer-ötszáz éve változatlan, a világunkat alapjaiban felépítő bölcsességeket tartalmaz; amely végigkísérte történelmünket, amely embermilliók életébe hozott világosságot. Nincs olyan sötét helyzet, melyben ne gyújtanának fényt Jézus szavai…”

Nos, a tartópillérek a mama halálakor megreccsentek, Missy meggyilkolásakor pedig hatalmas robajjal omlott össze az egész építmény, maga alá temetve a családot és a közösséget. „Isten elfordult az embertől – jelentette ki a tiszteletes nem sokkal később. – Már csak irányítás nélkül sodródunk a biztos pusztulás felé.”

Két suhanc tűnt fel a semmiből. Hangosan röhögve vágtak át a pavilonok közötti szűk ösvényen, mindent összetapogatva, ami az útjukba került. Hirtelen megtorpantak, amint észrevették a tiszteletest és legidősebb fiát; összesúgtak, vigyorogtak. LeBron tekintete elsötétült; a benseje összerándult. Az egyikük párzást imitálva mozgatni kezdte a csípőjét, és fennhangon felkiáltott: „Ó, ez az, sikíts, bébi! Sikíts, te kis kurva!” Majd a másik is beszállt: „Ó, Nicholas, annyira jó vagy, gyerünk, apuci!” Harsány röhögéssel díjazták a saját ocsmány poénjukat. LeBron keze ökölbe szorult. Reagált, mielőtt átgondolhatta volna: megragadta az egyik hülyegyereket, és áthajította a pulton. Körülbelül százhúsz tojás látta kárát, ami szanaszét repülve összetört, és undorító nyálkával vonta be a járdát meg a ruhájukat. Kis híján tömegverekedéssé fajult a jelenet, és persze a végén minden kárt meg kellett térítenie. Az öreg nem szólt egy szót sem, csak megsemmisülten hazakullogott, és magára zárta az ajtót.

Missy halála súlyos béklyó volt, de amióta néhány hónappal ezelőtt napvilágot látott az a videó, az életük még keservesebb fordulatot vett. A felvételen a húga egy nála jóval idősebb fehér férfival hentergett egy jacht kajütjében. Mémmé vált, amit ezrek osztottak tovább az interneten. Mindenhol ott volt, befészkelte magát a Santa Fe-i hétköznapokba. Az emberek részvét nélkül sutyorogtak, élcelődtek rajta. A fekete közösség a világ szégyenének tartotta, hogy a tiszteletes egy szem lánya összeadta magát egy ilyen fehér ördöggel. Épp Ezekiel Jones lánya, uramteremtőm! Nem kellett volna elengedni abba a fertőbe, meglett az eredménye! – harsogta a népítélet.

Az öreg meg sem nézte a videót, a szíve valószínűleg ott helyben megállt volna, de LeBron látta, és látták az öccsei is. A gusztustalan jelenet éket vert közéjük. Tornádószerű veszekedések söpörtek végig a családi ebédeken, amelyek mindig azzal értek véget, hogy LeBron elzavarta a testvéreit a házból, és kijelentette, hogy többé nem tehetik be ide a lábukat. Természetesen ők Missyt hibáztatták. Túl messzire ment, elfordult a hitétől és az értékeitől, eladta magát, olcsó kurvává alacsonyult egy sápadtképű pénzeszsák mellett, szégyent hozott mindannyiuk fejére.

LeBron dühe a másik félre vetült: Nicholas Benningre. Irtózott tőle, szíve minden sejtjével gyűlölte, ahogy csak embert gyűlölni lehet. Először mindenki biztos volt benne, hogy az öccse, az a nyálasszájú jogász követte el a gyilkosságot, de ő tisztázta magát a vádak alól. Nos, LeBron meggyőződéssel hitte, hogy Nicholas tette. Azóta követte a vele történteket, amióta kiderült Missy halála. Az asztalfiókjai, a ruhásszekrénye, de még a számítógépe is tele volt a róla szóló cikkekkel – mindent eltett és megőrzött. Bárhová nézett, az az önelégült pofa vigyorgott vissza rá. Nem úgy tűnt, mintha egy parányit is meghatná, hogy a lány immár a föld alatt fekszik. Polgármesteri babérokra tört, interjúk tucatjait adta a médiában. Azért úgy fest, nem csak benne ébresztett pusztító haragot. Valaki más is holtan szeretné látni – szedte össze az információt a cikkekből –, de a rohadékról minden lepereg. Él, mint hal a vízben, dúskál a javakban, a kapcsolatai kihúzzák a legnehezebb helyzetekből is.

LeBronban napról napra hatalmasabbra duzzadt a gyűlölet fekete viharfelhője, de ez a mai megaláztatás végképp összetörte a hitét, hogy a dolgok valaha is visszatérhetnek a normális kerékvágásba. Kihúzta az egyik fiókot, és félresöpörte a ruhákat, hogy a keze megtalálhassa a fegyvert. Pár hete szerezte be. Itt Santa Fében nem nehéz felkutatni a megfelelő forrásokat, ha az emberben sötét szándékok ébrednek.

Emlékezett a Biblia szavaira, melyek sokszor elhangzottak a templomban is Ezekiel Jones prédikációi során: „Áldjátok azokat, akik üldöznek titeket; áldjátok és ne átkozzátok. Örüljetek az örülőkkel, sírjatok a sírókkal. Egymással egyetértésben legyetek, ne legyetek nagyratörők, hanem az alázatosakhoz tartsátok magatokat. Ne legyetek bölcsek önmagatok szerint. Ne fizessetek senkinek rosszal a rosszért. Arra legyen gondotok, ami minden ember szemében jó. Ha lehetséges, amennyire tőletek telik, éljetek minden emberrel békességben. Ne álljatok bosszút önmagatokért, szeretteim, hanem adjatok helyet az ő haragjának, mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én megfizetek – így szól az Úr. Ne győzzön le téged a rossz, hanem te győzd le a rosszat a jóval.”{1}

Talán a papának igaza van: Isten elfordult az embertől. Elfordult, mert ha itt lenne, ez nem történhetne meg. Ha létezne, a bűnösök már rég megbűnhődtek volna, az ártatlanok pedig tisztességben térhetnének örök nyugalomra. De ebben az elfajzott világban az ártatlan szenved, a bűnös pedig következmények nélkül, cinikus vigyorral az arcán lép tovább.

LeBron nem akart ebben a világban élni; nem akarta tovább cipelni az igazságtalanul a vállára rakott keresztet. És azt sem akarta, hogy Nicholas Benning éljen. Döntésre jutott.

Saunders

Saunders szorosan az ajtó elé húzódott, és a hirtelen jött zivatar áttetsző fátylán át az utat kémlelte. A fényszóró tompa, elmosódó csóvái egyre élesebben festették meg előtte a szürke aszfaltot, ahogy az autó közeledett. A jármű lehúzódott az út mellé, a nő pedig a karjával ügyetlen ernyőt formálva a feje fölé, az utasülés felőli ajtóhoz sietett. Erica várakozásteljesen ránézett: Saunders nem mondott neki semmit arról, hogy miért akar vele beszélni, azt viszont éreztette, hogy fontos. Most mély levegőt vett; amit meg akart osztani, az legalább annyira tűnt nehéznek, mint kockázatosnak, de nem maradt más választása: kellett neki egy megbízható ember a kapitányságon most, hogy elesett a saját forrásaitól.

– Amit kérni akarok, az az állásodba kerülhet – figyelmeztette Ericát, miközben feszült pillantása az övébe mélyedt. – Nyugodtan mondj nemet, akkor kiszállok az autódból, és ez a beszélgetés meg sem történt.

A fiatal nyomozónő felvonta a szemöldökét.

– Na, ne szívass!

– Komolyan beszélek.

– Ezen már rég túl vagyunk – forgatta a szemét Erica.

– Jól van – tért a tárgyra némi töprengés után Saunders. – Tudsz valakit, aki fű alatt átvizsgálná a telefonomat?

– Mert?

– Valószínűleg van rajta egy kémprogram. Egy app, ami lehallgatott minden beszélgetést, aminek a telefonom a közelébe került.

– A Skorpió…? – meredt ki a nő szeme.

– Nem – rázta meg a fejét Saunders. – Nicholas Benning.

– Mi? Hogy fért ő hozzá a telefonodhoz? – hűlt el egyre jobban Erica.

Saunders felsóhajtott.

– A GPS-fiaskó után de Luca megtiltotta, hogy kapcsolatba lépjek Benninggel. De megtettem… Felajánlotta, hogy biztonsági rendszert telepít a pasadenai házba. Aggódtam Lil életéért, így elfogadtam, miután az a dagadt seggfej megtagadta tőlem a rendőri védelmet. Előbb-utóbb úgyis kiderül, így jobb, ha tőlem tudod. Szóval a rendszerhez tartozott egy app, amit Mayberry tett fel a telefonomra…

– Joyce… – krákogott Erica.

– Igen?

– Te és Benning…? – Saunders nem felelt rögtön, a fiatal nyomozónő pedig zavarba jött a saját kíváncsiságától, és a feltételezett választól is. Enyhe pír ömlött végig az arcán, és elfordította a fejét, mintha felkeltette volna az érdeklődését valamelyik eső áztatta ház. – Bent pletykálják, hogy… Úgy értem, túl sok szál köt össze vele…

– Mi a konkrét kérdés? – igyekezett Saunders még egy kis időt nyerni magának.

– Van valami köztetek? – kapta meg, amit kiprovokált. Megvárta, míg Erica tekintete visszatalál az övéhez, és úgy döntött, az arany középutat választja az igazság és a hazugság között.

– Több, mint amennyit az etikai keretek megengednek, de kevesebb, mint amire gondolsz – ködösített.

– Az mit jelent?

– Tett egy visszautasíthatatlan gesztust, amikor reménytelen helyzetben voltam… Az egyetlen ok, amiért elfogadtam, az volt, hogy nem kért cserébe semmit.

– Baszki… – grimaszolt Erica. Saunders nem tudta hibáztatni az ítélkezéséért: óriási felelőtlenség, hovatovább bődületes ostobaság volt megbíznia Benningben. Most már tudta.

– Tátott szájjal rohantam a faszerdőbe – kommentálta –, de soha nem mondtam neki semmit.

– Nyilván – nyugtázta Erica. – Különben mi a frászért hallgatna le? És Jim volt az, aki…? – lendítette tovább a kínos beszélgetést.

– Ja.

– Mekkora faszfej…! – A nő undorodva felhúzta az orrát. Ennyi megjegyzés még talán nem merítette ki a kegyeletsértés fogalmát, bár igaz, ami igaz, Mayberry árulása és köpönyegforgatása ennél csípősebb kritikát is megérdemelt volna.

– Legalábbis alapos a gyanúm, hogy így történt – fűzte hozzá Saunders. – Ő telepítette a biztonsági rendszert, és valószínűleg a lehallgatóprogramot is.

– És erre hogy jöttél rá?

– Együtt dolgoztam az FBI-jal Laura tartózkodási helyének felderítésén… Volt egy fedett akció, de meghiúsult, mert Vlaszov emberei rajtuk ütöttek. Vlaszov évek alatt sem jutott a lánya közelébe, de most mégis pontosan tudta, hol éri el. Valószínűleg Benning adta le a drótot. És ő vajon honnan tudhatta meg…?

– Baszki… – ismételte Erica, majd eltűnődött. – Nem lehet, hogy a nyomozástól függetlenül jöttek rá, hol tartják fogva Laurát?

– Ezért kell utánajárnom, hogy tiszta-e a telefonom, vagy sem. A kapitányságra meg a jelen helyzetemben nem sétálhatok be egy ilyen kéréssel. Persze, megértem, ha…

– Hagyd már ezt! – intette le türelmetlenül a nő.

– Te még dönthetsz úgy, hogy lojális maradsz a jelvényhez.

– Akarod mondani, de Lucához…? – Saunders nem felelt. – Hozzád vagyok hűséges, és pont.

– Még így is, hogy…?

– Tudom, melyik oldalon állsz, de a fenébe is, emberek vagyunk… Mindegy, hiszek neked.

– Akkor…?

– Szfinxet javaslom.

– Nem, ő belsős. Nem akarom szarba keverni, és azt sem akarom, hogy ő szarba keverjen.

– Hallgass meg! – javasolta Erica. – Szfinx nem fog köpni. Legalább annyira rühelli a dagadtat, mint mi, na meg egy renitens kis pöcs. Szerinted mivel egészíti ki a technikusi fizetését? Az appból kiderülhet, hogy Benning az, aki lehallgat?

– Nem hiszem… ezeket általában egy titkosított szerveren keresztül intézik.

– Akkor ez pipa. Nem említem Szfinxnek, hogy miről van szó, csak átfésüli a telót, hogy van-e rajta valami. Meló után odaadom neki.

– Kikapcsoltam és leragasztottam a mikrofonját, de nem tudom, mire képes ez a program. Óvatosnak kell lennetek. Nem hangozhat el semmi, ami lebuktathat Benning előtt. Nem akarom, hogy tudjon róla, hogy rájöttem. Meg tudod oldani?

– Sima ügy – felelte Erica, miközben mutató- és hüvelykujjával cipzárat imitált a szája elé.

Saunders visszasietett a házba, hogy kihozza a készüléket. Még pislákolt benne a remény, hogy nem találnak rajta semmit, de biztosra akart menni.

Erica pár óra múlva már vissza is hozta.

– Igazad volt – mondta, mire Saunders egy pillanatra ingerülten lehunyta a szemét. – Van rajta egy program. Minden szöveges és szóbeli beszélgetést továbbít, és bekapcsolt állapotban a mikrofon segítségével a telefon közelében zajló beszélgetést is lehallgatja. Viszont ha kikapcsolod a készüléket, nem működik.

– Az a rohadék…!

– Hát, hasznosan ütötte el a házi őrizetben töltött unalmas óráit – nyugtázta valamivel visszafogottabban a nő. – Miket tudhatott még meg?

– Nagyon sok mindent – szűrte a foga közt Saunders. – A nyomozás minden részletét, amiről nekem is tudomásom volt. Szfinx nem kérdezett semmit?

– Nem. Tudod, mekkora kocka, csak a technikai részletek érdekelték. Mindenesetre, megkértem, hogy maradjon köztünk.

– Köszönöm – nézett rá hálásan a nyomozó.

– És most hogyan tovább?

– Ha már így alakult, akár a hasznunkra is fordíthatjuk a helyzetet…

– Hogyan?

Saunders az ujjai közé csippentette az állát.

– Benning továbbra is abban a hitben van, hogy téglaként használhat. Mi van, ha továbbra is megtartom ebben a hitben, csak ezentúl jelentősen megszűrt és kedvünk szerint formált információkat kap?

Azt már nem kötötte Erica orrára, hogy vele is csak a valóság eltorzított és fontos elemeitől megfosztott változatát osztotta meg. Épp annyit, amennyire szüksége volt. Abba nem avatta be, mire készül ezután, mint ahogy senki mást sem. Ezt egyedül kellett végigcsinálnia.

Még mindig élénken emlékezett rá, milyen érzésekkel lökte be maga után a bejárati ajtót, és sietett végig a térkövezett kocsifelhajtón, amikor legutóbb a Benning-rezidencián járt. A vágy, a harag és a letaglózó szomorúság bénító elegye kavargott az ereiben, és védtelen volt, akár a ma született bárány. Ha csak egy perccel később engedi átszivárogni a józanságot az elméjére ereszkedett ködön, talán már nem maradt volna ereje ellenállni, és a mostaninál is nagyobb slamasztikába keverte volna magát. Akkor nem jelenthetné ki, hogy sosem volt Benning szeretője.

Most is nehéz érzések telepedtek rá, ahogy megnyomta a kaputelefon gombját, de a múltkorival ellentétben a feje tiszta volt, a szándékai pedig határozottak. Nicholas tekintetében meglepettség csillant, mikor elé sietett a hatalmas hallba. Egy szót sem váltottak a legutóbbi találkozásuk óta. Az este már órákkal azelőtt leszállt; a lábuk alatt elterülő metropolisz fényszennyezése miatt sárgás színben játszott az ég alja. Az óra mutatói közelebb jártak a tíz órához, mint a kilenchez.

– Beszélhetnénk? – pillantott fel a nő a férfira, aki bólintott, majd előzékenyen utat engedett neki a borospince felé. Saunders lesétált a lépcsőn, majd körbehordozta a tekintetét a helyiségen. A pulton egy majdnem üres üveg Crown Royal és egy használt pohár állt, amelynek belsejét selymes fényű mázzal vonta be az elfogyasztott ital. A nő érezte az alkohol édeskés-szúrós szagát, nemcsak a pince levegőjében, de Nicholas leheletén is.

– Látom, maga már megkezdte a ma esti dicstelen menetelését az alkoholizmus felé… – engedett meg magának egy csípős megjegyzést, amit a férfi egy vigyorral nyugtázott.

– Megkínálhatom valamivel?

Saunders egy pillanatig elmélázott.

– Tudja, mit? Igen – felelte aztán. – Kínáljon meg. Az jó lesz, amit maga iszik.

– Még mindig meg tud lepni – somolygott Nicholas, miközben kitöltötte a whiskyt.

– Rohadt hetek állnak mögöttem.

– És én mit tehetek, hogy kevésbé legyen rohadt?

– Még nem tudom… – emelte a szájához a poharat a nő.

– Mindenesetre nem számítottam magára. Váratlan fordulat a múltkori után.

Saunders hosszan a szemébe nézett.

– Miért, mit várt?

– Elég határozott véleménnyel távozott, ha jól emlékszem.

– Úgy gondolja? – A nő óvatossá vált. – Az az igazság, hogy fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel a helyzettel. Magának semmiféle fenntartása nincs?

Nicholas felvonta a szemöldökét.

– Általában nem szokott lenni.

– Mindjárt gondoltam.

– Mi a maga fenntartása? – dobta vissza a labdát a férfi.

– Például az, hogy szinte semmit sem tudok magáról. Amit pedig igen, nos… az nem lendíti előre az ügyet, hogy úgy mondjam.

– Á, értem. Szóval fel kéne javítanom a képet – villantotta ki a fogsorát Nicholas a kristálypohár mögül, majd jó nagyot kortyolt a whiskyből. Gyorsan ivott, és sokat: láthatóan az alkohol segített neki túlélni a luxusbörtönbéli napokat. Vagy legalábbis némiképp elterelni róluk a figyelmét. Most is spicces volt, az enyhe jelzőnél azért jelentősen nagyobb mértékben. Saunders nagyjából erre is számított.

– Kezdetnek kifejthetné, pontosan mit értett az alatt, hogy az egész életemet megoldhatná – utalt vissza Nicholas ajánlatára.

– A kérdés az, hogy maga mit érezne megoldásnak.

– Nem – ingatta a fejét Saunders, miközben kissé előrehajolt. – A kérdés az, hogy miért akarja megoldani az életemet.

– Ugyanaz a lemez újra meg újra – évődött a férfi. – Sosem unja meg, igaz? A helyzet az, hogy túl sok pénzem van – sóhajtott pimaszul, mintha ez a ténymegállapítás fájdalmasan érintené. – Akkor sem fogyna el, ha mostantól csak katasztrofális üzleti döntéseket hoznék. Belefér egy kis jótékonykodás.

A nő nem tudta megállni, hogy felnevessen.

– Igazán imponáló – jegyezte meg szarkasztikusan. – Választhatok, hogy katasztrofális üzleti döntés vagy jótékonykodás alanya leszek-e.

– Vagy valaki, aki él egy felkínált lehetőséggel – egészítette ki a férfi.

– Ugyanezt mondta Missy Jonesnak is? – vonta fel a szemöldökét Saunders, mire Nicholas úgy tett, mintha elgondolkodna.

– Sosem voltam szűkmarkú. Szeretek segíteni, ahol tudok.

A nő a bárpultra könyökölve megtámasztotta az állát, és a szempillája alól incselkedve felsandított a férfira.

– Még mindig? Már nem szolgálok a rendőrség kötelékében, nem tud hasznot húzni belőlem.

– Egyáltalán nem akarok hasznot húzni magából.

– Nehéz elképzelni.

– Teljesen félreismer.

– Tényleg? – nyalta meg a száját Saunders. – Ha nem belső információt akar tőlem, akkor mi egyebet nyújthatok még? Azon kívül, hogy nyilvánvalóan le akar fektetni – tette hozzá kertelés nélkül, mire Nicholas hamiskásan elmosolyodott.

– Legalább annyira, mint amennyire maga akar lefeküdni velem – mondta, amivel egy pillanatra kifogta a szelet a nő vitorlájából. Mit is gondolt? Ha Nicholas Benninget akarja sarokba szorítani, ahhoz fel kell kötnie a gatyát. Ráadásul a helyzet magáért beszél: azzal, hogy idejött a múltkori után, tulajdonképpen ígéretet tett a folytatásra, és ezzel tökéletesen tisztában is volt. Épp ezért jött ide. Gyorsan emlékeztette magát a céljára, és visszarendezte az arcvonásait.

– Ugye tudja, hogy azt az ajtót nem a pénz nyitja?

– Akkor mi nyitja, Joyce? – kérdezett vissza a férfi, már-már zavarba ejtően hosszan a nőre függesztve a tekintetét. Ő válasz gyanánt az ujjával játékosan előrébb pöccintette a kiürült poharát, amit Nicholas azonmód meg is töltött. A whiskysüveg tartalma vészesen fogyatkozott.

– Azt mondta, azért fizette ki a lányom szívműtétjét, hogy közelebb kerüljön hozzám – emlékeztette a férfit, majd viszonozta az átható pillantást. Néhány másodpercre visszatartotta a lélegzetét, és megfeszültek az izmai. Az érzékei kiélesedtek; minden idegszálával arra összpontosított, hogy észrevegye az árulkodó jeleket Nicholas arcán. De a férfi vonásai rezzenéstelenek maradtak, a szeme nyugodt és nyílt, mikor azt felelte:

– Azért fizettem ki, mert reménytelen helyzetben volt.

– És?

– Mi és? Olvastam azt a cikket, amiben adományért könyörög, és tudtam, hogy ez a legvégső eszköz a kezében.

– Miért nem keresett meg közvetlenül? – firtatta Saunders. – Miért adott névtelen adományt egy fedőcégen keresztül?

– Maga szerint hogy nézett volna ki, ha névvel vállalom? Hogy adott volna rá magyarázatot a kapitányságon?

– Jogos… – fújt visszavonulót a nő, miközben még mindig Nicholast tanulmányozta. A Skorpió szavai peregtek a szeme előtt, meg a tulajdonában lévő bemutatóra szóló részvény képe, ami kizárja, hogy Nicholas az adományozó. Hogy képes ilyen természetesen ontani magából a hazugságot? Hogy képes ilyen higgadt magabiztossággal, a másodperc törtrésze alatt kivágni magát minden nehéz kérdésből? Valahol a lelke mélyén csodálatot érzett iránta, de ez csak egy érzés volt a sokból, ami benne kavargott. És a többi erősebbnek bizonyult.

– Tudtam, hogy úgyis rájön – folytatta a férfi. – És ha rájön, nem kürtöli világgá. Ez a mi kis titkunk.

– Annyira érdekelne, mi zajlott le a fejében, amikor elolvasta azt a cikket – tűnődött Saunders. – Mármint azontúl, hogy felismerte: hatalmában áll új szívet adni a lányomnak, és ezzel egy életre lekötelezni engem.

– Mit akar hallani?

– Az igazságot.

– Azt már hallotta, de mintha képtelen lenne elfogadni.

– Micsodát? – horkant fel Saunders. – Hogy nem tud kiverni a fejéből? Hogy az erős és intelligens nőkre bukik? Hogy még sosem találkozott olyannal, mint én?

Nicholas szórakozottan megcsóválta a fejét.

– Elárulok egy titkot… – Ismét a bőr alá hatoló, pengeéles pillantás. – Gyönyörű nőim voltak. Fiatalok, feszesek, kívánatosak, akik az összes érzékszervemet maximálisan kielégítették. De azt a bizsergést, amit a maga közelében érzek, soha nem tapasztaltam. Maga máshol hat… más részemet aktiválja. Nem mondom, fizikailag is feltüzel, de az az intellektuális párharc… vagy inkább párzási rituálé, amit újra meg újra lefolytatunk… egyszerűen nem tudok neki ellenállni. A közelében akarok lenni. Kiaknázni. Leásni a mélyére. Ezt akarom. – A nő se köpni, se nyelni nem tudott, a férfi pedig, kihasználva a hirtelen támadt zavarát, még tovább feszítette a húrt. – Ne mondja, hogy maga nem érzi. Mi másért keresné a társaságomat? Mi másért lenne most itt?

– És Laura? – próbált kitérni a válaszadás elől Saunders. – Ő méltó szellemi partnere is, azontúl, hogy gyönyörű.

– Laura rémesen sznob – legyintett Nicholas. – És mesterkélt. Maga nyers és faragatlan… igazi zabolátlan őserő. Szóval? Tudja, miről beszélek, ugye?

– Igen – sütötte le a szemét a nő. – Valóban van kémia. – Hallotta, ahogy a férfi ajkát izgatott, remegő sóhaj hagyja el. – És most, hogy ezt tisztáztuk, mi a következő lépés? Vesz nekem egy házat? Egy cuki kis luxuskabriót? Gyémántokat? És mostantól semmi más dolgom nem lesz, mint hogy otthon üljek felcicomázva, és várjam, mikor támad újra kedve intellektuálisan párzani?

A férfi egy visszafogott nevetéssel díjazta a szellemeskedését, majd kitöltötte a maradék italt is. Az alkohol végre elkezdett hatni: az egyszerre felszívódó tömény szesz kissé darabossá tette a mozdulatait, és elmosódottá a hangját.

– Vannak elképzeléseim a következő lépésről – sejtelmeskedett, majd a keskeny bárpulton átnyúlva óvatosan végigsimított a nő karján. Ő nem húzódott el azonnal; hagyta, hogy Nicholas ujjai elidőzzenek a bőrén.

– Valamit tudnia kell az erős és intelligens nőkről – mondta aztán, és megvárta, míg a férfi tekintete feltalál az övéig. – Sosem hoznak felelőtlen döntéseket.

– Nos, volt ideje és lehetősége a kockázatelemzésre – felelte a férfi. – Tudja, mivel áll szemben, nem?

– Vajon tényleg tudom? – nézett mélyen a szemébe Saunders.

– Itt van nálam ma éjjel, így talán joggal feltételezem, hogy igen.

– Van fogalma róla, hogy a múltkor miért hagytam itt? – A kérdés láthatóan meglepte Nicholast, aki visszahúzta a kezét, és eltöprengett a felvetésen. Egyelőre nem találta a választ, így Saunders kisegítette. – Sok mindent adhat nekem, olyan dolgokat is, amelyeket önerőből sosem érhetnék el, sőt amelyekről nem is álmodhatnék… de érzelmi biztonságot nem tud adni.

– Érzelmi biztonságot? – ráncolta a homlokát a férfi.

– Látja? Talán még a fogalmat sem érti. A múltkori életem talán legnehezebb napja volt. Nemrég veszítettem el a munkámat, a lányomat kis híján elrabolták, Nickyt az utolsó pillanatban mentettük meg…, és végignéztem egy barátom halálát. A szemem láttára vérzett el. És egy pillanatra… nem is tudom, miért… azt gondoltam, hogy maga az egyetlen, akinél vigaszt kereshetek. Mert végül is… egy csónakban evezünk… akkor, abban a helyzetben egy csónakban eveztünk. Őrültség, mégis… így volt. És nem arra vágytam, hogy falhoz szorítson, vagy pénzzel kecsegtessen, hanem hogy meghallgasson.

Nicholas szembogara vadul pattogott, és a nő látta rajta, hogy a kognitív empátiája utolsó tartalékait is latba veti, hogy megfelelő választ adjon. Valódi érzelmi empátiával ugyanis nem rendelkezett. Egyáltalán nem tudta átérezni a helyzetét, csak intellektusból reagálni rá. Saunders immár átlátott rajta, de kíváncsi volt, meddig megy el, hogyan oldja meg a konfliktust, hogy elérhesse a célját.

– Az számomra is egy pokoli nap volt – mondta végül. – Ne gondolja, hogy engem nem dúlt fel ez az egész. Nem voltam önmagam.

– Tudom, hogy feldúlta. Elég egyértelmű volt – célzott a kirohanására, minek következtében kis híján bezúzta a falat – és a koponyáját.

– Nem volt kapacitásom meghallgatni – ismerte el a férfi. – És a vigasz talán mindkettőnknek egy kicsit mást jelent.

– Magának stresszlevezető kefélést – vetette oda a nő, de nem gorombán, inkább játékosan.

– Nem vagyok lelkizős ember, Joyce… – ütötte el a dolgot Nicholas, és megvonta a vállát. – De ez nem jelenti azt, hogy nem érdekel, mi van magával.

– És a gondoskodását pénzben fejezi ki – egészítette ki Saunders, mintegy mentőövet is dobva ezzel a férfinak. – Mint a szívműtétadomány és a biztonsági rendszer… a törődése bizonyítékai.

– Így van.

A nő elmélázva vizslatta Nicholas arcát, majd a tekintete egy másodpercre a faliórára siklott, aztán a poharára.

– Hát, ez elfogyott – jegyezte meg.

– Dehogy fogyott el – vigyorodott el a férfi, majd a hűtőszekrény felé fordult, hogy kibányásszon belőle egy újabb üveg Crown Royalt és egy kevés jeget.

– De Luca egyébként tudomást szerzett a biztonsági rendszerről – vetette fel Saunders, mialatt Nicholas az itallal foglalatoskodott.

– Hogy?

– Összerakta a képet, és tulajdonképpen erre hivatkozva rúgott ki.

– Ugye tudja, hogy ez az indok nagyon is támadható?

– Nincs konkrét bizonyítéka, csak annyi, hogy ugyanaz a cég dolgozott nálam, mint magánál, és hogy Jim segített. De Jim az én ismerősöm is, sőt… a barátom volt.

– Robert de Luca kellemetlen kelés a rendőrség seggén – legyintett Nicholas, mire a nő egyetértően bólintott, és még egy kósza kacajt is elengedett, ahogy megjelent előtte a kép. Egy jó nagy, gennyes kelés – tette hozzá gondolatban. – Megfellebbezi a döntést? – érdeklődött a férfi.

– Az ügyvédem már benyújtott valami papírt.

– Kérdezhetek valamit?

– Kérdezzen.

– Miért ragaszkodik annyira ehhez az álláshoz?

– Ez nem állás, hanem…

– Hivatáshoz… – javította ki magát a férfi.

– Pont azért, amit a neve jelent. Ez hivatás. Erre tettem fel az életemet.

– Miért?

– Hogy miért? Mert az apám egy faszkalap volt. Hasonlított magára – évődött. – Egy pszichológus valószínűleg azt mondaná, hogy valójában őt akartam megbüntetni, és ezt a vágyat terjesztettem ki Los Angeles rosszfiúira.

– Nos… – köhintett Nicholas. – A rosszfiúk sosem fogynak el Los Angeles utcáiról, ellenben magának van még tíz-tizenöt éve, mire eléri a rendőrségi nyugdíjkorhatárt. Talán végezhet még néhány évig irodai munkát, ha nagyon ügyes, felküzdheti magát a kapitányi székig, és aztán…? Megtakarítások nélkül tengődhet a nyugdíjából élete végéig. Ennél sokkal több van magában. Sokkal többet elérhetne, ha felismerné, hogy a rendszer alapvetően nem az igazságot szolgálja, hanem az egyenlőtlenséget tartja fenn, és ezáltal a bűnt termeli újra. A maga igazságideája csupán utópisztikus képzelgés.

– Szóval helyezzem magam rendszeren kívül, mint maga?

– Én ezt tanultam az apám által – emelte koccintásra a poharát Nicholas. – A faszkalap apákra!

Saunders figyelte, amint a férfi a szájához emeli a csillogó kristályt, és a mézszínű ital lecsúszik a torkán. Borzongás járta át.

– De Luca le fogja söpörni az indítványt az asztaláról – folytatta Nicholas. – De mi lenne, ha maga söpörné ki onnan azt a szemetet?

– Hogy érti ezt?

– Ha azt mondanám, hogy a birtokomban van egy olyan információ, amivel térdre kényszerítheti, mit tenne?

Saunders visszahőkölt; erre nem számított.

– Miféle információ?

– Ránézve meglehetősen kínos… és garantáltan összeférhetetlen a tisztségével.

– Ne! – szakította félbe egy gyors kézmozdulattal. – Nem akarom tudni.

– Miért nem?

– Jobb, ha nem tudok róla.

– Tegyem meg én? – vonta fel a szemöldökét kihívóan a férfi.

– Hogy még valamivel lekötelezzen? Kösz, nem.

– Azt hittem, vissza akarja kapni a munkáját.

– Nem akarok több szívességet, Nicholas – sóhajtott Saunders. – Már mondtam, hogy nem ez a kulcs nyitja a zárat. Oké, tételezzük fel, hogy ez a szeretetnyelve… már ha beszélhetünk ilyesmiről…

– Imádom a vitriolos megjegyzéseit – forgatta a szemét Nicholas. – Igazából mit vár tőlem?

– Nem tudom – visszakozott a nő. – Nehezen rakom magamban helyre a történteket.

– Túl sokat agyal, ez a maga nagy baja. – A férfi keze ismét elindult a bárpult fölött, és ezúttal Saunders kézfején állapodott meg. A bőre forrónak és nyirkosnak tűnt, az ujjai enyhén remegtek. Nem állt ellen. Beharapta az ajkát, és a pillái alól fellesett Nicholasra, aki bátorításnak vette a gesztust. A tenyere elindult felfelé a nő karján, végigsimított a vállán, majd óvatosan betemette az orcáját. – Pedig olyan végtelenül egyszerű ez az egész… – búgta.

– Nem az.

– De igen. Maga meg én… ugyanazt akarjuk. – Ahogy közelebb araszolt, Saunders tudatosította magában, hogy alig áll a lábán. Talán csak az utóbbi hónapokban kifejlesztett magas alkoholtoleranciája tartotta még talpon. Vagy a remény, hogy végre a magáévá teheti.

– Kicsit talán sok volt a whisky… – jegyezte meg halkan.

– Inkább kevés – dünnyögte Nicholas, és gyengéden maga felé fordította a nő arcát. Az ajka egészen közel került az övéhez; szúrós, meleg alkoholszag kavargott köztük, ahogy a lélegzetük páraként összeolvadt. Saunders izmai ösztönösen megfeszültek, majd szándékosan elernyesztette őket. A férfi kínzóan hosszan vizslatta, még mindig a tenyerében fogva az arcát, mintha csak kislány volna. Régen érezte így magát. Talán még gyerekként, mikor olykor kettesben maradt egy-egy nála jóval idősebb hímnemű tekintélyszeméllyel, és csak annak jóindulatán múlt, hogy ártalmatlan puszit kap-e a homlokára, vagy tolakodó érintéseket, melyek jóval túlmerészkednek az erkölcs határán. Nicholas szándékai felől nem volt kétsége. És afelől sem, hogy nem sokáig húzhatja az időt. A férfi válla fölött egy pillanatra ismét elsandított a falióra irányába, és megacélozta magát.

– Akkor töltsön még – kérte.

– Végül is… itt az ideje elengedni a kontrollt, nem igaz?

– Nem könnyű.

– Mitől fél?

– Magától. – Saunders tisztában volt vele, hogy úgy hangzott, mint egy berezelt bakfis, de láthatólag ez elnyerte Nicholas tetszését. Sőt mi több, még jobban felizgatta.

– Majd vigyázok – ment bele a játékba, mintha egy tapasztalatlan szűzzel egyezkedne az első együttlét előtt.

– Az pont nem jellemző magára.

– Ezt az oldalamat még nem ismeri… és… ne a múltkoriból induljon ki…

– Ja, amikor majdnem bezúzta az arcomat? Értem.

A férfi gyengéden belecsókolt a nyakába.

– Tudok én finom is lenni, ha akarok – mormolta rekedten. – De nem hiszem, hogy erre vágyik.

– Hanem?

– Hanem egy férfira, aki nem ijed meg magától…

– Egy italra vágyom, Nicholas – hárította a nő, mire a férfi bágyadtan felnevetett, és nagy nehezen elengedte, hogy eleget tegyen a kérésének. A bárpult felé tartva elveszítette az egyensúlyát, és kis híján lesöpörte a kristályokat az asztalról, ahogy megtámasztotta magát.

– Minden este ez a műsor? – heccelte Saunders.

– Ennél unalmasabb. – Nicholas a koncentrációja maradékával igyekezett utántölteni a poharakat, de a whisky fele a pulton landolt, és a ragacsos lötty lustán szétterült a fényes felületen. – A rohadt…!

– Hagyja, majd én – vette el tőle az üveget a nő, hogy kisegítse, majd a kezébe nyomta a poharat, és a szájához emelte a sajátját. – Bár én is kezdek csúnyán bekarmolni…

– Helyes.

Megvárta, míg Nicholas újabb tekintélyes mennyiséget küld le a torkán – talán már csak megszokásból, talán, hogy bizonyítsa, milyen kemény faszi. De a talaj már rég kicsúszott a talpa alól.

– Én is eláruljak egy titkot? – vette fel a fonalat kisvártatva a nő.

– Kíváncsian… hallgatom… – próbált fókuszálni a férfi, mire Saunders megkerülte a közéjük ékelődő pultot, és Nicholas dereka köré fonta a karját.

– Alábbhagyott a félelmem… – Felszegte az állát, és hagyta, hogy az ajka elnyíljon. Lehunyta a szemét, miközben a férfi sután megcsókolta, majd közelebb vonta magához. – Sőt, egészen felbátorodtam… Talán itt az ideje felelőtlen döntéseket hozni…

– Egyszerűen… megőrjítesz… – lehelte válaszképpen Nicholas, majd ismét megtántorodott, és Saundersnek meg kellett támaszkodnia, hogy mindkettőjük súlyát megtarthassa.

– Hoppá… – nevetett. – Csak óvatosan! Még ne veszítsd el a fejed!

A férfinak a száján volt a replika, de már nem volt ereje hozzá, hogy elmésen visszavágjon; a mondat elakadt valahol félúton.

– Gyere – ragadta meg a kezét Saunders, aztán odatámogatta őt a kanapéhoz. Perceknek tűnt, míg odaértek. Nicholas szinte belezuhant a puha bőrülésbe; ő pedig kacéran az ölére ereszkedett, és a melléhez húzta a férfi fejét.

– Mondtam… mondtam, hogy… – keresgélte a szavakat ő, miközben a nő felsőjének vékony anyaga alá hatolva felcsúsztatta a kezét a hátán, hogy kitapinthassa a melltartója kapcsát.

– Shh… szerintem fogd be a szád – túrt a hajába Saunders, és maga felé emelte az arcát. Nicholas homályos tekintettel felnézett rá. – Mutasd meg, mennyire nem ijedsz meg tőlem… – A férfi felmordult, majd mivel nem boldogult a melltartóval, inkább elölről közelített, és belemarkolt a mellébe. – Ez az – biztatta ő, aztán újra megcsókolta. A férfi ajkának már nem volt tónusa, bénán botladozott az övén. A nő felgyűrte a pólóját, és végigszántott dús, fekete mellszőrén. Körme az oldalába vájt; érezte, ahogy megsebzi a bőrt a bordái alatt, és tudta, hogy ennek nyoma marad, még akkor is, ha ő most fel sem fogja a fájdalmat. – Így szereted, ugye? – szította tovább a tüzet. – Meg ha a nevedet mondják közben… Nicholas… – A férfi feje hátrahanyatlott, és erőtlen nyögés hagyta el a száját. – Nicholas? – pillantott rá Saunders, majd óvatosan megpaskolta az arcát. – Nicholas! – De ő már nem válaszolt. A nő átölelte a nyakát, egészen közel vonta magához az arcát, és várt. Elcsendesedve hallgatta egyre lassabb és mélyebb légzését, majd elhúzódott, és vigyázva végigfektette a kanapén. – Te is megőrjítesz – szűrte a foga közt, miközben undorodva letörölte magáról a keze nyomát. – Te rohadt szemétláda!

Az időzítés épp ideálisnak bizonyult: a GHB, amit Nicholas italába cseppentett, a legjobbkor fejtette ki a hatását. Ennyi alkohollal vegyítve valószínűleg jó darabig kivonja a férfit a forgalomból, és amikor másnap reggel magához tér, talán ez a kis etyepetye lesz az utolsó emléke.

Saunders tudta, mit akar, és azt is, hogy semmi nem tántoríthatja el a tervétől. Még aznap, amikor Will Moore, alias a Skorpió a tudomására hozta a szívműtétadomány körülményeit, és ezzel egy időben rájött arra is, hogy Benning lehallgatja, eldöntötte, hogy bejut ebbe az átkozott borospincébe. És nemcsak hogy bejut, de megszerzi azt is, ami innen kell. Nicholas még mindig abba a hitbe ringatta magát, hogy jól alakulnak köztük a dolgok, és talán, ha elég rámenősen nyomul, elérheti a célját. Úgyhogy Saunders megadta neki azt, amire gerjedt: a bizonytalan nőt, aki a vágyai és az igazságérzete határán billeg; aki egyszerre elérhető és elérhetetlen, aki egyszerre kemény és befolyásolható. Ez izgatta a férfit: a szurkálódó szócsatákkal tarkított, szenvedéllyel átitatott, de igazán soha be nem teljesülhető egyesülés. Vigyáznia kellett: egyik irányba sem volt szabad túlzottan kibillennie, különben Nicholas gyanút fog, és talán a vonzalmát is elveszíti. Ha úgy jött volna ide, hogy azonnal a karjába veti magát, nagy valószínűséggel lyukra fut. De ha túlságosan ridegnek és cinikusnak mutatkozik, csak a férfi dühét vívja ki. Tartania kellett a jól bevált koreográfiát, és a tánc gördülékenyen folytatódott: egy lépést előre, egyet hátra. Aztán amikor Nicholas megbontotta a második üveg whiskyt, a poharába csempészte a randidrogot. Nem sokat; épp annyit, hogy hasson. Az ötletet az ensenadai eset adta, amikor a Lucia nevű prosti hasonló módon próbált megszabadulni a férfitól. Csakhogy arra számított, erre meg nem.

Tisztában volt vele, hogy a színjáték részeként adnia is kell valamit: minden ellenérzése dacára közel engedni magához a férfit. A végsőkig nem szívesen ment volna el, még a gondolatba is beleborzongott, hogy lefeküdjön vele, ezért húzta az időt, ameddig csak tudta. A rövid előjáték volt a maximum: az áldozat, amit mindenképpen meg kellett hoznia az álcája érdekében.

Most, ahogy végignézett rajta, olyan ártatlannak tűnt. Ártatlannak, szelídnek, már-már jóságosnak. De Saunders tudta, hogy mindez szemfényvesztés: hazugságok, „túl szép, hogy igaz legyen”-ígéretek megkövült, átláthatatlan rétege. Szándékosan hozta fel újra a szívműtét témáját; látni akarta a reakcióját. Kíváncsi volt, hogy elárulja-e magát, de nem… Nicholas ezúttal is szemrebbenés nélkül, mosolyogva hazudott a szemébe; sokadjára nézte teljesen hülyének. Sokadjára használta fel ellene a gyengeségeit, a félelmeit, a vágyait. De utoljára.

Otthagyta az eszméletlen férfit, és a borosüvegektől roskadozó állványsorhoz sétált. Egy kicsit neki is a fejébe szállt a whisky – a cél érdekében hitelesnek kellett maradnia. Château Lafite Rothschild. 2004-es évjárat. Ezt a bort említette neki Will. Még mindig fogalma sem volt, mihez kezd majd vele, ha egyáltalán megtalálja. A bárszékre hajított válltáskájából előhalászott egy pár gumikesztyűt meg egy cipővédő zsákot, hogy ne hagyjon nyomokat, majd elkezdte sorban kihúzogatni a palackokat. Rengeteg volt belőlük – beterítették az egész falat, ráadásul a márkából is több példány lapult Nicholas birtokában.

A harminchetedik próbálkozásra találta meg, amit keresett. A bor szinte teljesen feketének tetszett; a palack karcsú nyakán sötétbordó fóliaborítás, a tojáshéjszínű címkén fákkal szegélyezett folyópart, dolgozó férfiak és az égboltot kémlelő hölgyek, a háttérben egy kastély falai. A felirat alatt pirossal szedve az évszám: 2004.

A nő a kezébe vette a testes üveget, kesztyűs ujjaival végigsimított rajta szokatlan jeleket keresve. Újra meg újra elolvasta a címke minden betűjét, tüzetesen áttanulmányozta a békés folyóparti idillt ábrázoló rajzot, de nem fedezett fel semmit, ami felkelthette volna a figyelmét. Will úgy fogalmazott: „A bor egy jóval nagyobb titok nyitja.” De mi a titok, és hol kell keresnie a hozzá vezető nyomokat? Sejtelme sem volt, miért is jött tulajdonképpen, csak abban lehetett biztos, hogy jelentős felfedezést kéne tennie. Túl nagy a kockázat, nehéz a feladat, és Will mindenképp meg akarja mutatni neki – tehát fontos dologról van szó.

Forgatta-forgatta az üveget, minden szögből lefényképezte a magával hozott fényképezőgéppel, és törte a fejét. Az ital egy Pauillac nevű francia településről származik, ami Bordeaux-tól északra található. Bortermelő vidék. Talán a helységnév a megfejtés? Valamilyen érdekeltsége lehet ott Nicholasnak? Vagy a kaliforniai borkereskedőknél kéne érdeklődnie, akik exkluzív, drága borokra szakosodtak?

A férfi halkan felnyöszörgött, és megmozdította a fejét a kanapén. Saunders mozdulatlanná dermedve figyelte; megrémült, hogy talán magához tér, és akkor lőttek a rejtvénynek: ez csak egyszeri esély, másodszor nem tudná megjátszani. Várt egy percet, majd miután Nicholas visszasüppedt az öntudatlanságba, ismét az állványokhoz lépett. Megtorpant az üres rekesz előtt, amely a Château Lafite Rothschild helyéül szolgált, majd egy hirtelen ötlettől vezérelve lehajolt, és belenézett. A pincében félhomály uralkodott; nem tudta, pontosan, mit, de látott valamit az állvány mögötti falon, ami felkeltette az érdeklődését. Az alkarja közepéig kellett bedugnia a kezét, hogy elérje, és akkor villámcsapásszerű izgalom szántotta végig a gerincét: ujjai egy különös kis kallantyút tapintottak. Meghúzta, és nem messze tőle, egy alig hallható kattanással a fal elmozdult a helyéről.

– Na ne! – hőkölt vissza, mikor ráeszmélt, hogy egy titkos ajtót nyitott ki. Ám ahhoz, hogy hozzáférjen, el kellett húznia az állványt az útból. Visszapillantott a férfira, aki továbbra is mozdulatlanul feküdt, és azon tanakodott, vajon a jelentős zörgéssel járó művelet magához téríti-e. Vállalta a kockázatot: most, hogy végre rájött, mi rejlik a borosüveg mögött, képtelen lett volna visszavonulót fújni. Amilyen óvatosan csak tőle telt, arrébb ráncigálta az állványt; meg-megállva, időnként Nicholas felé sandítva, de ő a füle botját se mozdította a csörömpölésre.

Végre feltárult előtte az átjáró. Vigyázva benyomta az ajtót, és belépett a sötét helyiségbe, vakon keresgélve a villanykapcsoló után. Hirtelen támadt világosság ömlött végig a tágas szobán, amikor megtalálta, és Saunders elképedve nézett végig a falakon. Műteremnek tűnt: Laura műtermének. Középen egy festőállvány árválkodott, rajta egy üres vászonnal; mellette egy kis szerszámos kocsin megszámlálhatatlan használt tubus, ecsetek, paletták. Nem messze a fal mellett egy fotel húzódott a karfájára vetett törtfehér pamutboleróval, arrébb pedig egy sarokszekrény. Fogalma sem volt róla, hogy Laura festői ambíciókat dédelget. Azt hitte, a tevékenysége kimerül a tehetséges művészek támogatásában és a galéria igazgatásában. Ám ez a szoba egyértelmű bizonyítékát adta a nő művészi törekvéseinek. De hol vannak az alkotásai? Saunders úgy képzelte, hogy egy műterem tele van tétova kísérletekkel, félkész és teljesen elkészült festményekkel, ám ahogy körülnézett, nem látott mást, csak egyetlen nagy méretű kartondobozt. Odalépett hozzá, megpróbálta megemelni, de az túl nehéznek bizonyult. Lefektette hát a földre, és óvatosan kihajtotta a fedelét, hogy hozzáférhessen a tartalmához. Gondosan, több rétegben becsomagolt vásznak alakját vette ki, de a tartalmukat elrejtette a borítás. Kihúzta az egyiket, és lassan, rendkívüli elővigyázatossággal sorra lehámozta róla a védőfóliákat.

Egy pillanatra összeráncolta a szemöldökét. Ezt a festményt látta már – nemcsak hogy látta, de örökre az emlékezetébe véste. Egy vízből kiemelkedő nőalakot ábrázolt, akinek hófehér tincseit hullámokból szőtték. Hajában kagylók és tengeri csillagok fénylettek, karcsú alakja mellett rózsaszín jázminok nyíltak. Egy hat képből álló konstelláció egyik darabja volt: Az igazság arcai címet viselő Damilola Sani-szenzációé. Saunders kiemelte a többi festményt is, és őszinte döbbenettel csodálkozott rá a teljes kompozícióra. Ez a műkincs hónapokkal ezelőtt megsemmisült. Hamuvá égett, amikor a tartóelemként szolgáló álfal kigyulladt mögötte, és a kiállítótérben szétterjedő lángok az egész Worthington galériát felemésztették.

– Mi a franc? – bámult maga elé. Ő maga írta fel a bizonyítékok listájára a konstellációt, aminek elpusztulását több tanú, köztük a helyettes vezető, Simone Langdon és maga Nicholas Benning is igazolta. Két példány létezne belőle? Soha, egyetlen pillanatra sem esett szó több példányról, sőt tudomása szerint Damilola Sani még azt is megtiltotta, hogy nyomatok készüljenek a műveiről. Hát, úgy tűnik, mégis létezik egy másolat. Kérdés, hogy ő festette-e… Vagy egy másik művész, akinek titkos műteremre van szüksége az alkotáshoz? Gondosan kiterítette maga elé a képeket, és a fényképezőgépével mindegyikről több fotót is készített. Majd visszalépett a szerszámos kocsihoz, és szemügyre vette a palettákat meg a tubusokat. Ugyanazon kikevert színek nyomait látta, melyek a festményeken is szerepeltek. Az ecsetek között felfedezett egy nagyítót is. Vajon a rejtélyes festő ennek segítségével tanulmányozta az eredeti művet, hogy pontosan leutánozhassa a különleges árnyalatokat? Saunders ezeket is lefotózta, miközben az agya megállás nélkül dolgozott. Miért volt szükség a másolatra? Vajon a többi Damilola-festményről is készült ilyen? A nő bukásáról is? Hol vannak most ezek a festmények? És ő mihez kezdjen ezzel az információval? Mi a Skorpió célja azzal, hogy ráirányította a figyelmét? Talán elérkezett az idő, hogy Laurát is lebuktassa? Ez kétségkívül beleillett az eddigi mintázatba: a pszichiáter, Karen Macrae, és most Laura Worthington-Benning… Újabb sakkbábu, akit egyszerűen lesöpör a tábláról. Vagyis inkább lesöpörteti vele…

Nagy gonddal visszacsomagolta a festményeket, majd mindent visszarendezett úgy, ahogy találta. Ez a bizonyíték tényleg ütős – gondolta. – Nem véletlenül ilyen nehéz hozzáférni. Ehhez bizalmi kapcsolat szükségeltetett: el kellett érnie, hogy Nicholas önszántából engedje be a borospincéjébe, és annyira elaltatnia a gyanakvását, hogy rábírja egy gondtalan iszogatásra. Hiába, egy kanos férfival sok mindent meg lehet csinálni, legyen akármilyen okos és ravasz. A saját fegyverét fordította ellene.

Amikor újra körülnézett a teremben, a sarokszekrény megtorpanásra késztette. Az egyik oldala polcos elrendezésű volt, a másik gardróbnak tűnt. Odasétált, és megpróbálta kinyitni a gardrób ajtaját, de zárva találta. A polcokon könyvek sorakoztak; többnyire képes albumok nagynevű festőktől, és egy kosárban művészeti magazinok. Az első gondolat, ami átfutott Saunders fején, hogy mi a fenének tartanának zárva egy szekrényajtót egy titkos helyiségben, amit egy rejtekajtó és egy számzáras pinceajtó is véd. Az ösztönei további keresgélésre szólították. Egyesével vette górcső alá a könyveket, kivette és átlapozgatta őket, mígnem az egyik mögött egy kis dobozra lett figyelmes. Kihajtotta a fedelét, és egy kulcscsomóra siklott a tekintete: három kulcs függött rajta. Elégedetten a kezébe fogta, és az egyiket a szekrényajtó zárjába illesztette: nyitotta. Ám arra nem számított, amit mögötte talált: egy tömör vasajtó feszült a falban. Értelmet nyert a karikán függő második kulcs. Saunders gyorsan kinyitotta vele a nehéz vasajtót, ami mögött egy szűk folyosó húzódott. Nicholas, Nicholas – csóválta a fejét. – Ma este az összes mocskos kis titkodat leleplezem.

Elindult befelé a járatba a fényképezőgépe vakuját használva elemlámpaként. Az alagút hosszan futott a föld alatt, és sejtelme sem volt róla, hova lyukad ki a végén. Hosszas botorkálás után érkezett el a végéig, ahol egy csapóajtót vett észre a feje felett. Egy rövid fémlétra is tartozott hozzá. Kihajtotta, majd használatba vette a harmadik kulcsot is. A szerkezet nehéz volt, minden erejét be kellett vetnie, hogy feltolhassa. Hűvös, friss levegő csapott az arcába – kijutott a szabadba. Kimászott az odúból, és végigtekintett a kietlen hegyoldalon. Errefelé nem vezetett út, de ha valaki nagyon akar, a meredek, sűrű aljnövényzettel benőtt meredélyen lejuthat a golfpályáig, és onnan a városba. Ahogy körülnézett, észrevette, hogy egy kisebb területen természetellenes módon lelapult a gaz. Egy percre megállt, magába itta, és mélyen elraktározta a látványt, aztán visszabújt a föld alá. Tudta, hogy az efféle birtokokhoz gyakran tartoznak titkos helyiségek és menekülő útvonalak, melyek semmilyen nyilvántartásban nem szerepelnek. Ő most megtalálta a Benning-rezidenciáét. Nem távozik üres kézzel: jóval többet fedezett fel, mint amire számított. Ügyelt rá, hogy semmilyen nyomot ne hagyjon maga után, mikor végül bezárta maga mögött a titkos átjárót, és visszarendezte a bortartó állványt.

A férfi még mindig eszméletlenül hevert a kanapén, ugyanabban a pózban, ahogy otthagyta. A nő lehajolt hozzá, hogy ellenőrizze a légzését és a pulzusát. Nicholas arca kisimult, a vonásai nyugodtan pihentek, a szája résnyire nyitva. Milyen kár ezért a pasiért! – ironizált magában. – Kár, hogy ekkora görény. – Saundersnek kedve támadt végigsimítani az arcán, de nem vágyból vagy kedvességből, csupán győzelmi gesztusként. Végül nem tette, csak a fülébe suttogta:

– Addig nem nyugszom, míg rács mögött nem látlak. És hidd el, közel ez a pillanat. Kamatostól visszakapsz mindent, te szemét disznó. – Mielőtt felemelkedett volna, hogy kisétáljon ebből az elátkozott házból, még egy pillanatra elmerengett, és keserédes mosoly suhant végig az ajkán. – Ó, és csak hogy tudd – tette hozzá –, szarok a rendszerre. Csak magam miatt csinálom. Most már csak a saját igazságom érdekel.

{1} Károli Biblia, Rómabeliekhez írt levél, 12. fejezet