Szeifert Natália

Hóember
a Naprendszerben

— részlet —

KALLIGRAM
2025

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Szeifert Natália, 2025
ISBN 978 963 468 589 0

Vajon tudja‑e még valaki, mit jelent egy egész délutánon át egy elkallódott gondolat után kutatni? Szép nyár van, annyi mindent lehetne csinálni délutánonként.

A nap úgy kezdődött, mint mindig. Felkeltem, pontosabban nem keltem fel, csak felébredtem. Ilyenkor soká fekszem az ágyban, vagyis ezen a vacak heverőn, ami még a gyereké volt. Rendes, felnőttméretű heverő, mégis szűknek érzem, hiába széles, azért mégiscsak egyszemélyes, de miért is kéne nagyobb, amióta egyedül vagyok, éppen elég. Ez a szoba is a gyereké volt. Amikor az anyja beteg lett, ő már nem lakott itthon, és amikor nem bírtam tovább ott aludni a hálóban, megkérdeztem, használhatom‑e a szobáját. Mi az hogy, mondta, és a maradék cuccait is elvitte az albérletébe. A dupla ágyat, amelyikben annyi éven át együtt aludtunk a feleségemmel, nemsokára kölcsönzött kórházi ágyra cseréltük, abban töltötte az utolsó fél évet. Robotágynak hívtuk, elektromosan lehetett állítgatni rajta mindent, még a magasságát is, és odébb lehetett gurítani az infúziós állvánnyal együtt. Miután visszavette a kölcsönző, jó sok pluszköltséget felszámolva a fertőtlenítésért, már nem vettem új kétszemélyes ágyat. Nem vettem semmi mást sem. Becsuktam a hálószobánk ajtaját. Úgy élek a lakásban, mintha két szoba volna csak, ez, amelyikben alszom, meg az úgynevezett nappali. Szívesen nevezném könyvtárszobának, de sehogy sem lehet könyvtárszoba egy harmadik emeleti panel nagyszobája, nem bír az lenni, két és fél méter belmagasság, az egész nincs húsz négyzetméter. Tizenhét egész öt tized a tulajdoni lap szerint.

Szóval rendszerint fekszem a heverőn, a gyerek egykori szobájában, ami már az én holmimmal van tele, nézem a plafont. Észrevettem, hogy ilyenkor simogatom az ágynak azt a tenyérnyi részét magam mellett, amit éppen nem töltök ki, simogatom a lepedőt, mintha valami háziállatot simogatnék, mintha magamon kívül még valami élőt biztatnék, hogy igen, nemsokára elkezdjük a napot, nemsokára felkelek, még egy kis türelem, és máris indul a nap, talán mondogatom is ezt magamban, talán nem is csak magamban, nem tudom. Aztán egyre erősebben feszít a hólyagom, és mégis húzom az időt, olyan jólesik a kifeküdt matracon heverni, hanyatt vagyok, mert amint megébredek, rögtön hanyatt fordulok, talán azért, mert annyi éven át így tettem, amikor még dolgoztam. Hét előtt öt perccel megszólalt a vekker, és én azonnal a hátamra fordultam, így nem fogok visszaaludni, gondoltam, de persze néha visszaaludtam, horkolni kezdtem, attól újra felébredtem. Mindig rettegtem attól, hogy horkolós öreg faszi leszek, annyira rettegtem, hogy egy-két horkantás után felriadok a mai napig. Úgy tudom, felriadok egy-két horkantás után. Nincs, aki megmondhatná, így van‑e.

Szóval ébredés után mindig háton vagyok, kicsit nézem a plafont, ezt az alacsony panelplafont, mélységesen sajnálom, hogy soha nem lakhattam hosszabban tisztességes belmagasságú lakásban, aztán addig nyomasztom magam ezzel meg azzal, hogy mintha ma közelebb volna a plafon, mint tegnap, meg azzal, hogy hugyoznom kell, hogy végül már nincs más választásom, mint felülni, és tényleg felkelni.

Akkor viszont már sietnem kell, az ágy szélén ücsörögni nem szabad, tele a húgyhólyagom, pedig hajnalban is voltam kint, hajnalban mindig kimegyek, nem figyelek rá, nem ébredek fel igazán, csak kimegyek, ülök pár percet a vécén, csorgatok, aztán visszazuhanok a heverőre, mint egy darab fa, korán van, még nem kell felkelni, minek felkelni hajnalban, mondogatom magamnak, a szememet is igyekszem csukva tartani, félvakon is kitalálok a vécére, még korán van, mérhetetlenül fölösleges volna most elkezdeni a napot, de aztán reggel vagy délelőtt az első szemnyitástól és hanyatt fordulástól számítva eltelik majdnem egy óra, egy óra az álom és az ébrenlét között, szeretném hinni, de nem vagyok olyan emelkedett lélek, pontosan tudom, hogy az első szemnyitástól fogva ébren vagyok. Sajnos.

Vécére újabban mezítláb megyek, mert a papucs mérhetetlenül fölösleges holminak tűnik, megmosakszom, főleg az arcomat mosom sokáig, jó hideg vízzel, abban reménykedem, ha elég hideg, valahogy felfrissít, és mire újra felemelem a fejem, már nem ezt a moslékszerű arcot látom majd a tükörben, de inkább meg sem nézem, pontosan tudom, hogy ugyanolyan ma is, aztán fogat mosok, szigorúan tekintek a mosdókagylóba, arra gondolok, el kéne mennem a fogorvosomhoz, a bal felső híddal valami nincs rendben, ha halogatom, csak nagyobb lesz a baj, piszkálgatom kicsit a nyelvemmel, lökdösöm kifelé, meg van lazulva, vagy nem tudom, ezen felhúzom magam, törjön akkor ki a picsába, akkor talán pánikszerűen elmennék a fogorvoshoz, vagy egyszerűen hagynám a francba, minek az oda, csak a baj van vele. Ez így megy már nem tudom, hány hónapja, nem törik ki, nem igazán fáj, és nem megyek fogorvoshoz.

Azután kávét főzök. Mielőtt a kávét meginnám, megiszom egy pohár vizet, mert a gyerek a lelkemre kötötte, hogy ne kávézzak éhgyomorra, igaza van, gondolom, ezért tehát iszom egy pohár vizet, néha csak fél pohárral inkább, nem veszi be a gyomrom, nem tehetek róla, soha nem bírtam reggelizni, kivéve néhány nagyon nyugodt nyaralós napot, amikor még kicsi volt a gyerek, de már nem olyan kicsi, hogy ne tudott volna egyedül enni, és valahol a jugoszláv tengerparton reggeliztünk hármasban, persze akkor is a rántotta után mindjárt a kávéért nyúltam, azután rágyújtottam azon a meleg fényű teraszon, nem is tudom, hány nyáron jártunk ott, mintha minden nyarat ott töltöttünk volna, pedig talán csak három-négyszer lehettünk ott. Aztán minden megváltozott, vagy mintha kissé minden elfordult volna, más szögből látszottak a dolgok a rendszerváltás után, és ott volt a háború, a határ közelébe sem merészkedtünk, voltak pedig, akik lementek a szigetekig, meséltek érdekes dolgokat, mi nem mentünk, legföljebb a Balatonig, aztán a gyerek már oda sem akart jönni, nyári táborba ment, kamaszodott, egyszer azt mondta, a legszívesebben itt tölti a nyarat a lakótelepi barátaival, akik soha nem utaznak el. Fogalmunk sem volt, merre bóklásznak, később mesélte csak, hogy bejárták az összes lapostetőt a telepen, és bejárták az egész várost is. Utoljára talán a térdműtétem után mozdultunk ki a feleségemmel, egy vidéki hotelba, ahol kellemes regenerálódást ígértek. Nem soká regenerálódtunk, épp csak szusszantunk egyet, hogy aztán visszajöjjünk, és öntözzük a cserepes virágokat, szagoljuk a szemétszagot a lépcsőházban, és újabb és újabb praktikákat találjunk ki a csatornaszag ellen, ami minden nyáron elönti a panelházak fürdőszobáit. Hány hektoliter hipót önthettünk már a lefolyókba, hány köbkilométer légfrissítőt fújkáltunk el itt, gondolkodom néha, főleg ilyenkor nyáron, habár idén egyelőre jó nyarunk van, nem kell megdögleni, még nincs harminc fok fölött a hőmérséklet, ez tökéletes, éppen kellemes. Még egy kis szellő is jár, ha kinyitom a konyhában meg az úgynevezett nappaliban az ablakot, áthúz a lakáson a kinti, jószagú levegő, mert ilyenkor még kint is jó szag van. Hatalmasra nőttek a fák, amiket akkor telepítettek, amikor ideköltöztünk.

Szóval ébredés és felkelés után kávé a konyhában. Nyitott ablaknál dohányzom, aztán megiszom egy Actimelt, a gyerek hozza, nevetséges kis kartonokba csomagolják, azt mondja, innom kell ilyet, mert tudja, hogy rendszertelenül eszem, ez rendben tartja a belemet. Bélflórát mond, természetesen. Szépen beszél, választékosan, rendesen, ahogy itthon is beszéltünk régen, amikor még ügyeltünk rá, hogy jó példával járjunk elöl, amikor még beszéltünk itthon. Újságot ír, mi tagadás, nem irigylem most éppen, de mégis azt hiszem, jó foglalkozást választott. Neki való. A szerkesztőségben hallja ezeket a dolgokat egyébként, a vizet meg az Actimelt, a bélflórát meg az egészséges táplálkozást, pedig nem valami életmódmagazinnál van, ez egy internetes lap, van abban minden. Azt mondta egyszer, hogy vidéki riportra jár legszívesebben, meg hogy talán valamikor írna egy regényt. Egyébként rólam is jegyzetel, tudom, nem kérdezek rá. Nagyjából hetente-kéthetente meglátogat, ahogy sikerül. Okos gyerek. Sok mindenről lehet beszélgetni vele. Politizálunk. Szidjuk a rendszert. Meséli, hogy az albérletben is ez megy, összejönnek a lakótársaival meg a barátaival, kicsit iszogatnak, és előbb-utóbb ott kötnek ki valamelyik napi témánál, és hogy miként is lehetne újságot írni, amikor nincs pénz meg idő semmire, hogy mi mindent el lehetne mondani, hogy mi mindent el is mondanak, és mennyire nem érdekel senkit, közben milyen nehéz egy nyomorult adatot kikérni, akkor is, ha közérdekű, megtárgyalják, ki kinek lehet a lekötelezettje a szakmában, ki előtt nem lehet bármit mondani, ki hova van „jól bekötve”, így mondja, milyen ismerős, kiket tekintenek jó kollégának, ábrándoznak, kezdhetnének‑e együtt valamit, végül mindig lemondanak az egészről, kilátástalan.

Egyszer felvetette, hogy elmehetnék egy-egy este, biztos szívesen látnának, mégiscsak egy idősebb arc, aki hozzá tud szólni a dolgokhoz. Azt válaszoltam, hogy én azt hittem, ezek az idők elmúltak, milyen idők, kérdezte, amikor emberek összejöttek lakásokban, és arról beszélgettek, hogy kilátástalan, mondtam.

A kávé után egyszer csak dél lesz, ezt általában nem veszem észre, csak onnan tudom, hogy szélesedik a napfénycsík a konyhaablak párkányán, bevilágítja a konyha csücskét, aztán a felét, hamarosan betűz egészen, végig a kis konyhám hosszában, még az előszobába is jut belőle egy tízcentis sáv. Én ilyenkor még a konyhaasztalnál ülök, a bal karomra érkezik először a fény. Napi híreket olvasgatok a tableten. Azt is a gyerekkel vettük, azt mondta, hogy jó az én nagy asztali gépem a szobában, de így azért könnyebben olvasgathatok, meg ezen tudom hallgatni a podcastokat a konyhában is, hallgatom is, inkább nézem a YouTube-on, szeretem, ha van arc a hanghoz, mintha társaságban lennék, letámasztom az asztalra, közben elmosogatok, megnézem, össze tudok‑e ütni valami ételt, leggyakrabban mégis hideget eszem, kenyérféle mindig van itthon, ha máshol nem, a fagyasztóban, kiveszek három szelet szögletes kenyeret, a mikróban kiolvasztom, egy percig se tart, kenek rá valamit, vagy sütök három tojást, ha van itthon, mostanában nincs. Azzal már délután van. Újabb kávék és pohár vizek után bevonulok a szobába, hogy folytassam azt a tanulmányt, de mit beszélek, jó, ha esszének nevezhetem, szóval, amit éppen írok. A gyerek egyik kollégája javasolta, hogy írjak ismeretterjesztő cikket nekik egy-két hétköznapi fizikai kérdésben. Az is eszembe jutott, hogy írhatnék egy afféle ismeretterjesztő könyvet is, de egyelőre nem sokra jutottam vele.

Ahogy ma elindultam a konyhából a szobába, a vécéajtó előtt eszembe jutott valami. Egy ellentmondás, nem is kifejezetten az esszémhez kapcsolódik, mert az inkább fizikai problémákról szól, de a fene tudja, valahogy újabban belekavarodik a filozófia, kicsit szégyellem is magam, nem akarok filozofálgató öreg faszi lenni, mindenesetre mentem befelé a szobába, és eszembe jutott egy nagy paradoxon, olyan felismerés, amilyen az embernek jó, ha kettő-három eszébe jut az egész életben összesen, sokaknak egy se, persze arról a kettő-háromról mindig kiderül, hogy vagy már másnak is eszébe jutott, vagy fel van oldva, de néha van egy, ami tényleg valami új, valami nagy dolog, és én azt hittem, ma ilyesmi jutott eszembe, erre megfogtam a vécéajtó kilincsét, mintha oda indultam volna, felkattintottam a villanyt, beléptem, és ha már ott voltam, a vécére ültem, már így szoktam hugyozni is, szerintem jobb, mint állva, vártam, talán nem is akarok hugyozni, gondoltam, de azért vártam még, végre csörgedezni kezdett, hallottam a porcelánon, arra gondoltam, hogy milyen nagyszerű dolog a magány, mert efféle nagy gondolatok juthatnak az ember eszébe, felkászálódtam, lehúztam a vécét, kezet mostam, nem néztem a mosdókagyló fölötti tükörbe, pedig tapasztalatom szerint a délutáni arcom elviselhetőbb, még akkor is, ha mostanában csak hetente egyszer borotválkozom.

Aztán beültem a szobába, az ablak előtt van az asztalom, bekapcsoltam a gépet, állati gyors, mit adtam volna egy ilyenért kezdő kutató koromban, jó, hogy két éve teljesen újraépítettem az egészet, a gyerek persze mondta, hogy miért nem veszek inkább egy laptopot, azt vihetném magammal, eljárhatnék, dolgozhatnék az írásaimon kávézókban, erre én, hogy nézz körül, hol van kávézó ezen a lakótelepen, még a Félidőt is bezárták, mire ő, hogy hát menjek be a városba néha, erre én, hogy nekem jó itt, mert én ennél az ablaknál ülve tudok legjobban dolgozni, itt van a fa közvetlenül előtte, már olyan magas, hogy egészen a lomb közepébe látni, van ott egy fészek, amiért minden évben harcolnak a varjak meg a szarkák, végül aztán mindig a cinkék használják valamiféle játszótérnek, csapatnyi kis növendék madár virgonckodik körülötte egész nyáron, és én hallgatom őket, az ablakot bukóra nyitva hagyom az első fagymentes naptól az utolsóig, néha tovább, hallgatom őket, és hallgatom a lenti zajokat, a kiabálásokat, az autókat és buszokat, ha jól fülelek, este még a villamos csikorgása is idehallatszik, sőt a vonat hosszú húzása hajnalban, nekem ez pont elég a külvilágból, de ezt a végét, hogy nekem ez már pont elég, nem mondom neki, félreértené.

Szóval, így ültem ma délután, megnyitottam a dokumentumot, átfutottam, amit eddig írtam az esszéből, pontosabban csak az utolsó oldalt, hogy tudjam, hol tartok, hogy hátha valahová beleilleszthetem azt a gondolatot, amit, azt hittem, elraktároztam mostanra, ahogy régebben szoktam, ahogy mindig szoktam, mert mindig is megbíztam a saját agyamban, tudtam, hogy ami fontos, azt nem felejtem el, legalábbis nem örökre, ha megfelelő ideig koncentrálok rá, kitartóan kutatom a hozzá vezető utat, újra felbukkan, ahogy az ember egy tárgyat képes megtalálni azzal, hogy gondolatban rekonstruálja, mikor volt utoljára a kezében. Ha jól összpontosít, olyasmit is vissza tud idézni, amire egyáltalán nem figyelt a történés pillanatában, hogy rádobta az újságot a kulcscsomóra, mert a kulcscsomót eleve nem oda tette a tálkába a cipősszekrényen, hanem az étkezőasztalra, vagy eszébe jut, hogy betette a telefonját a hűtőbe, mert éppen csengetett a mikró, amikor egyik kezével a hírfolyamot pörgette, a másikkal meg felvágottat keresgélt. A történés pillanatában mindez kívül esik az agy érdeklődési körén, de megjegyzi, elraktározza, és megfelelő módszerrel, szoros figyelemmel minden előhívható, és én ugyanígy járok el az ötletekkel, pontosan tudom, hogy ha követem a hozzájuk vezető gondolati ösvényt, rájuk bukkanok, mert eddig még mindig így volt, még ha nem is mindig első nekifutásra, de az ilyesmit az ember nem adja föl, újra és újra elindul, innen vagy onnan közelítve egyszer csak odaér, most is oda fogok érni, a felszíne már meg is van, tudom, hogy általános érvényű volt, és lassan felrémlik, hogy egy paradoxon, amelyet egyszerre hirtelen átláttam.

És így ülök a lemenő nap fényében, már nem tudom, mióta, nézem a monitort, ha elsötétül, meglököm az egeret, újra előttem a dokumentum végtelen fehérsége, közben a növendék cinkék is elviháncoltak egy másik fára, odalent megszólal egy autó dudája a parkolóban, csak röviden, biztosan rádudált valakire, miközben be akart állni a padka mellé, talán a kutyasétáltató öregasszony bóklászott veszélyesen közel, de hol is tartottam. Jöttem befelé, hogy leírjam ezt a csodálatos felismerést, igen, talán felismerésnek is lehet nevezni, de nem, nem egészen, inkább csak egy kérdés felvetése volt valami nagy ellentmondással kapcsolatban, de nem, kérdés volt, és válasz is egyben, már ha ilyesmi egyáltalán lehetséges, de miért ne lenne, számtalan kérdésben van benne a válasz, de ha így van, akkor persze előfordulhat, hogy nem ér semmit az egész, nem, biztosan nem ilyesmit gondoltam, lehet, hogy maga a paradoxon volt az, rájöttem valami nagy paradoxonra, a létezését fedtem csak fel, csahol egy kiskutya, elképesztő, milyen indulat van benne, itt lehet a két tömb között, idegbeteg ugatása csapódik faltól falig, hallom a gazdája hangját, ez nem az az öregasszony, amelyikre az előbb tippeltem, középkorú női hang, kissé meggyötört, szidja a kutyát, de nem komolyan, hála istennek, nem bírom, ha szidják a kutyáikat az emberek, megdöbbentő, milyen sok embernek van kutyája itt a telepen, vannak, akik szerint a kutya gyerekpótlék, mások szerint erődemonstráció, megint mások szerint egyszerűen mindenféle emberi kapcsolat helyettesítésére való, megint mások szerint a belső állat kívül helyezése, de hol is tartottam. Hogy a paradoxon maga lehetett a gondolat. Amikor vécére mentem. Pontosabban nem is vécére mentem, befelé jöttem a szobába, hogy folytassam az esszémet, igen, az esszén gondolkodtam, azt kéne felidéznem, hogy melyik részén, melyik mondatokon töprengtem, tudom, valami olyasmin, ami nem tetszik, amit át kéne írnom, akkor jött ez az egész, és erre elmentem vécére, hogy lehetek ilyen hülye, nem is kellett hugyoznom, persze mostanában néha már nem lehet tudni, váratlanul nagyon kell, aztán alig jön valami, máskor meg szinte semennyire nem kell, mégis vagy egy percig csurgatok. Van ez is. Van ez, hogy a test elkezdi felmondani a szerződést. Fogak, hidak, vizelési zavarok, elkopó térdízületek, magas vérnyomás. A vágyak végletesen leegyszerűsödnek, például most, amikor csak azt szeretném, hogy megint a konyhaasztalnál üljek, simogasson az ablakon beáradó napfény, és előttem álljon az egész délután. Hogy mindez mikor történik, senki sem tudja. Milyen apró jelekkel kezdődik, mikor érik be, mióta is nézem a monitort, mikor lett ilyen sötét.

Ha megint reggel volna, csak a feleségemre gondolnék. Régóta szeretnék neki adni egy egész napot. Azzal ébrednék a heverőn fekve, hogy a feleségem. Amint a hátamra fordulnék, hogy hamarosan fölkeljek, rá gondolnék, simogatnám magam mellett a tenyérnyi üres sávot, a hideg lepedőt, amit nem ártana végre kicserélni, de csak halogatom, ahogy a legtöbb házimunkát, simogatnám mégis, ahogy minden reggel simogatom, mintha magamon kívül még valami élőt biztatnék, mindjárt fölkelek, mindjárt fölkelünk, és arra gondolnék, hogy az ő keze az, nem, ez marhaság, nem gondolnék erre, csak őrá gondolnék úgy általában. Mintha tartoznék neki azzal, hogy egy egész napot róla gondolkodjak. Azzal áltatom magam, hogy ha nekiadnék egy egész napot, akkor valami megváltozna, visszamenőleg megváltozna valami, ez persze lehetetlen, és ha lehetséges volna is, ugyan mit számítana, talán akkor nem halna meg?

Rá akarok gondolni, és máris nem rá gondolok, hanem a gyomromra, mintha gyomron vágtak volna, mintha valami gyűlne a gyomromban, és reggelente kínozna, mintha valami feltekeredne odabent, minden reggel nagyobb, amikor megmozdulok, akkor érzem meg, hogy megint több lett odabent az a valami, súlya alig van, mégis nyom, feszít, ahogy kikelek az ágyból, kimegyek a vécére, ülök rajta, alig csorog valami, tudom, hogy ma is szálanként adódott valami a gyomromban gyűlő gombolyaghoz (Füvek láthatatlan fényszálaiból Együgyű szavakat szövögetünk, melyek szomorúan mosolyognak a tükör előtt), locsolom a képemet hideg vízzel, nem nézek föl, nem nézem meg a moslékszerű képemet a tükörben, lökdösöm a nyelvemmel a meglazult hidat a számban, de már a kávéra gondolok, hogy végre megihatom a nap legjobb kávéját, az elsőt, és azután visszajövök, talán végre szarni is tudok, a konyhára gondolok, a napcsíkra, ami nemsokára eléri a párkányt, és eléri a bal könyökömet, ha ott ülök majd az asztalnál, nem lehet mondani, hogy nem gondolok semmire, mindenre gondolok, kivéve a feleségemet.

Az Actimelt is megittam, ahogy megígértem a gyereknek, mindennap iszom egyet, a kávé előtt, a lelkemre kötötte, legyen valami a gyomromban, mielőtt kávézom, ne kávézzak éhgyomorra, megígértem neki, de általában csak utána jut eszembe, ma kivételesen előtte jutott eszembe, kicsit röhögök magamon, amikor felpattanok a konyhaasztaltól, mint akit seggbe szúrtak egy gombostűvel, a hűtőhöz lépek, és kiveszem a nevetségesen kicsi műanyag palackot, űrtartalomra akkora lehet, mint a kávéspoharam, nagyjából egy hosszúkávényi folyadék, mégis milyen rossz. Rossz. Milyen szó ez. Rossz. Kimondja az ember, és érzi az ízét, nem az ivójoghurtét, ami még csak nem is igazán rossz, hanem a szóét, máris érzem, hogy túlzás ezt mondani a joghurtra, a rossz az más, abban van valami az elviselhetőség határán billegő, valami fenyegető, az sziszeg, mar, mint a sav, (konok ekrazittömeg), rosssssz, mondom ki hangosan, a hűtő előtt állva, miután felhajtottam a joghurtot, de nem a joghurtra értem, csak úgy kimondom, hosszan sziszegtetve, olyan, mint hányás előtt a szorítás az állkapocsban, lehet, hogy mégis megromlott? Megnézem a dátumot, nem, bőven jónak kell még lennie, nem is savanyú, nem savanyúbb, mint amilyennek lennie kell, az egész csak érzéki csalódás, összeadódott a számban a szó meg az íz, és valahonnan tudom, hogy ez most már mindig mindenféle ivójoghurthoz hozzá fog tartozni, enyhe hányinger, egy-két másodperc alatt leküzdhető. Romlás, gondolom akkor. Az meg milyen szépen hangzik. Ha most tanulnám a nyelvet, azt hinném, a szerelemhez van köze. Romlás, elsuttogom most, mintha ezt a szót csak suttogni lehetne, a végén az s‑t nem erősen susogtatni, csak lehelni, legalábbis mélyen mondani, valahonnan a szájüregből, ennyiben mégis köze van a rosszhoz, úgy értem, egyiket sem lehet ordítani, üvölteni, na, nem mintha nem próbálnák meg, rossz kutya!, üvölti az a félig szőke, félig barna hajú nő odalent, amikor szaratni viszi a kiskutyáját, nem megy el vele a kutyafuttatóig, csak ide a házak közé, a magas fák alá, ahol a padon délutánonként meg hétvégén üldögélnek a telepi vagányok, délelőtt meg a nénik, akiknek egyikét-másikát ismertem látásból fiatalabb korában, meg a diákok, hátizsákjaik a földre dobva, meg a bolond lány, kicsit távolabb, az Óratorony felé. A kiskutya néha ugatni kezd, megugatja valamelyik öregasszonyt, és akkor a nő, akinek a haja gyökere barna, a vége szőke, azt kiabálja, hogy rossz kutya, de csak az hangzik hangosan, hogy ro, mert a ssz már csak sziszeg, sziszegni nem lehet ordítva, a kutyát meg már csak hozzámondja, ami érthető is, miért ordibálná valaki azt, hogy kutya. A rossz a lényeg, azt akarja a szerencsétlen állattal tudatni, hogy rossz, úgy lehet ezzel, mint sokan, ha külföldiekkel kell kommunikálni, ha hangosan mondja, a másik biztos jobban megérti. Hát így megy ez, nem lehet hangosan rosszallni, meg romlani sem, igaz, azt végképp nem tudom, miért kiáltaná valaki azt, hogy romlás, mégis, most, hogy eszembe jut, késztetést érzek, hogy kipróbáljam, kimenjek a kiserdőbe, nem, inkább azon túlra, az ipari területre, ahol nincsenek lakóházak, vagy még kijjebb, nem is tudom, meddig kellene mennem, hogy egészen lakatlan, ember nélküli területre érjek, és ott kipróbáljam, belekiabáljam a levegőbe: romlás, jó volna tudni, hogy hangzik ez a szó olyan hangosan, amilyen hangosan csak képes vagyok ordítani.

Na mi lesz, akkor most már csak szavakon fogok gondolkodni? Lovagolni. Ne lovagolj annyit a szavakon, mondta sokszor a feleségem, vagy hogy ne a szavakon lovagolj, tudod, mit akarok mondani. Én nem lovagoltam semmin, nem vagyok szőrszálhasogató, idegesített, hogy ezt mondja, hogy tudtam előre, hogy ezt fogja mondani, mégis kijavítottam, mert a szavak mégiscsak valók valamire, és mit tehettem volna, amikor képes volt olyanokat mondani, hogy a feszültség levágta az áramot.

Furcsa dolog a joghurtot meginni. Sosem szerettem víznél sűrűbb dolgokat inni, még a menzán is kikanalaztam a gyümölcsleves végét, amit legtöbben szégyentelenül kiittak a mélytányérból, egyszerűen a szájukhoz emelték és kiitták. Én szeretem a dolgokat elválasztani, a folyadékokat sűrűségük és szerepük szerint, a leveshez kanál van, tehát étel, az ételt pedig esszük. Kicsinyes dolog ez tőlem, aki képes vagyok a fényt részecskeként és hullámként is értelmezni, mégsem tudok egy folyadékot ételként és italként is értelmezni. Ezen röhögtem most, mielőtt beslattyogtam a kisszobába. Kisszobának hívom, pedig hívhatnám úgy, hogy a szobám, beslattyogtam a szobámba, csakhogy ez valaha a gyerek szobája volt, én csak bitorló vagyok, betolakodó, hiába van így évek óta, hiába nincs már itt a gyereknek semmi holmija, szinte semmi, talán csak az ágyneműtartóban néhány játéka, amit még ő maga dobált bele egyszer, amikor még itthon lakott, és kicsit átrendezte a szobáját. Felnőtt volt, nem akart játékok között élni, útban voltak neki, vagy nem tudom, de ki sem akarta dobni őket, emlékek, talán gondolt arra is, hogy egyszer még odaadhatja valakinek, a saját gyerekének talán, mindenesetre beszórta oda, gondolom, még ott vannak, sosem nyitom fel az ágyneműtartót, nincs rá szükségem, nem ágyazok be soha. Egyébként is minden holmim kint van a polcokon, ami kell, ami fontos, papírok, egy-két cipősdobozban kacatok, a könyvek egy része, a nagyobb részük a nagyszobában, az úgynevezett nappaliban, amit mindig szerettem volna könyvtárszobának hívni, de nem hívom úgy, nem lehet egy szobát könyvtárszobának nevezni, amelynek két és fél méter a belmagassága és csak tizenhét és fél négyzetméter az alapterülete, nevetséges.

Nem ágyazok be soha. Egy ideje nem ágyazok be. Mindig úgy gondoltam, hogy mérhetetlenül fölösleges dolog beágyazni felkeléskor és megágyazni lefekvéskor, különösen, ha a kutya rá nem néz az ágyra egész nap. A paplant szépen leterítem, ennyit teszek a nappalért a magam részéről. Azt sem mindig. A feleségem elvárta, hogy beágyazzunk, az első franciaágyunk rettenetesen súlyos fekvőfelületét minden reggel fel kellett nyitnom, belehajtogatnom az ágyneműt, azután lecsuknom, soha nem felejtem el annak a durva kárpitnak a tapintását, barna volt, olyan medvebarna, amilyet ma már senki meg nem venne, de akkoriban minden valamilyen barna volt, a szekrénysor, a fotel, az ajtókeret, barna, unalmas, sötét. Aztán amikor az ágy emelője elromlott, új technikát fejlesztettem ki, a hátammal támasztottam meg, amíg beledobáltam az ágyneműt, persze előtte összehajtottuk, igazából a feleségem hajtotta össze, odakészítette az ágy mellé, én meg beügyeskedtem az ágyneműtartóba isten tudja, hány éven át minden reggel. Soha nem mondtam neki, hogy szerintem ez mérhetetlenül fölösleges. Nem tudom, miért nem mondtam, csak tettem, amit kért, talán úgy hittem, ezzel a hősiességgel, főleg, miután a támasztókar elromlott, mindennap letudhatok egy fontos, hímnek való feladatot, mi több, már reggel, néha hajnalban letudtam az egészet, kezdődhetett a nap. Talán éppen ez volt az értelme. Tenni valamit mindjárt a nap elején, és egy feladatot máris kipipálhat az ember. Egy nyűggel kevesebb, egy jó pont a nap legelején nekem. Bárcsak tudnám, mire gyűjtögettem én a pontokat.

Hogy megkönnyebbültem, amikor végre kidobtuk azt az ágyat! Szétszereltem, az ágyrészt az élére állítva hárman taszigáltuk ki a lakásból a folyosóra, Rudi segített levinni, az öreg rendőr, aki itt lakott, pontosan alattunk. Akkor még nem volt öreg, de már ugyanúgy nézett ki, ahogy haláláig, legföljebb a haja volt sötétebb. Erős fickó volt, de ez nem látszott rajta, a szikár emberek titkos erejét birtokolta. Lecipeltük a nehéz, rugós matracot, az alja kemény deszka volt, a deszkának furcsa szaga, pedig soha még csak vízzel sem öntöttük le, mégis mintha rothadásnak indult volna. Néztem a kidobott ágyat a napon, néztem, milyen göröngyös, milyen reménytelenül barna, milyen kicsi, hát ezen aludtunk mi annyi évig, ez töltötte be a fél szobát, jó ha egy-harminc széles, nem csoda, hogy már gyűlöltem a végén, én magam is szélesedtem az évek alatt, sehogy sem találtam már jó fekvést, és alig bírtam felülni a besüppedt közepe miatt, az ember éjjel is begurult oda, úgy él az emlékeimben, mintha éveken át görcsben feküdtem volna éjszakánként, hogy ne guruljak középre, ne toljam le a feleségemet a másik oldalon, vagy ha ő gurult be, akkor próbáljak a szélső domb felé kapaszkodni, fekve, egész testemmel húzódzkodva az ágy széle felé, még álmomban is. Nem lehet ezen már aludni, mondta egy nap a feleségem, és többéves kínlódás után eljött az az augusztusi lomtalanítás, amikor végre kidobtuk, a feleségem addigra kinézett egy új ágyat, még aznap el kellett menni érte, a matrac felgöngyölve, a keret apró darabokban, néhány órát aztán elszórakoztam az összeszereléssel, de alig vártam, hogy a kigöngyölt matrac elnyerje végső formáját, és ki lehessen próbálni. Ki volt terítve a nappaliban, persze csak úgy fért el, hogy a dohányzóasztalt átvittük a gyerek szobájába, a fotelt meg a kétszemélyes kanapét kitoltuk egészen a polcokig, ott hevert az a drága, fehér matrac a kényelem ígéretével, a gyerek végigdőlt rajta, és nevetett. Akkor még iskolába járt. Én nagy lendülettel dolgoztam az egyetemen, akkoriban jöttem bele igazán az előadásokba. A feleségem egészséges volt. Élt. Semmit sem tudtam róla… … …

A szerző köszönetet mond minden ismerősének, családtagjának, barátjának odaát, akik ideát beengedték a magányukba.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
A borítót Szeifert Natália digitális grafikájának
felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 589 0

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL