Pippa Roscoe

Hideg ellen forró csókok!

Susan Stephens

Összeköt a szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Pippa Roscoe, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Júlia 837. eredeti címe: In Bed with Her Billionaire Bodyguard

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Susan Stephens, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Júlia 838. eredeti címe: The Big Bad Boss (Harlequin, Mills & Boon Modern Heat)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Mátyás Mária

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 837-838. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-109-9

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím:info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Pippa Roscoe

Hideg ellen forró csókok!

ELŐHANG

Luca Calvino megpróbálta nem bámulni a kórházi ágyban fekvő férfit, aki számtalan monitorhoz volt csatlakoztatva. Az, hogy ez a férfi Nate Harcourt, a milliárdos üzletember, aki csak néhány évvel fiatalabb nála, a harminchárom éves Lucánál, kissé zavarba ejtő volt.

– Nem olyan rossz, mint amilyennek látszik.

– Pedig elég rosszul néz ki – válaszolta Luca őszintén.

A svájci magánkórház elegánsabb volt, mint sok szálloda, ahol Luca megszállt, és megfelelő biztonsági rendszerrel rendelkezett.

A nagy ablakokon keresztül a téli erdőre nyílt kilátás. A bútorok egy nagyvárosi lakás hangulatát varázsolták ide, de a berendezéshez közel félmillió euró értékű orvosi eszköz is tartozott.

– A Pegaso egy kezdő vállalathoz képest meglehetősen lenyűgöző portfólióval rendelkezik – tért vissza a témára Nathanial Harcourt.

– Tíz évet kevésnek talál? – kérdezte Luca egy csipetnyi szarkazmussal, mert nem fogadta el az angol taktikáját.

– Egy négyszáz éves családi vállalkozáshoz képest igen.

– Van benne valami – ismerte el Luca. Egy évvel ezelőttig Nathanial Harcourt az üzleti világ csillaga volt. Igaz, hogy aranykanállal a szájában született, de amit létrehozott, az legendás lett. Aztán hirtelen eltűnt, és állítólag az indiai Goában bújt el.

Ez itt azonban nem Goa.

– Rák? – kérdezte Luca, kíváncsian, hogy vajon Nate Harcourt mennyit fog neki elárulni.

Szünet következett, amely alatt a két férfi egymást méregette.

– Agyi aneurizma.

Luca bólintott, és felhúzta a szemöldökét, miközben jól megnézte az ágyban fekvő férfit. A kórházi ágy felső része fel volt emelve, fölötte egy fémkarra akasztott asztal állt, amelyen egy laptop mellett egy egész irodányi papír tornyosult.

– A Pegaso tavaly jelentős forgalmat ért el, ami a mai gazdasági helyzetben nem könnyű. Európában számos vállalattal kötött szerződést, köztük ezzel is – mondta Nate, és széles mozdulattal a klinikára mutatott, ahol tartózkodtak: egy diszkrét egészségügyi intézmény, amely a legjobb szakembereket foglalkoztatta, és teljes titoktartást biztosított.

– Ismerem a szerződéses partnereimet.

– De nem sikerült megvetnie a lábát az angol piacokon.

– Furcsa – mondta Luca vállat vonva –, azt hittem, hogy ön mint üzletember, aki három felügyelőbizottságban tag, két vállalat igazgatótanácsának elnöke, és magas pozíciót tölt be a saját családi vállalkozásában, okosabb annál, mint hogy felbosszantson valakit, akitől éppen szívességet akar kérni.

– Ez nem szívesség, hanem ajánlat.

Az egyik monitor hangosan csipogott, és Luca észrevette, hogy Nate keze megrándul, mintha a fejéhez akarna nyúlni, de aztán nem akarta kimutatni a fájdalmát. Luca tisztelte a fegyelmezettségét.

– Mondja el, mielőtt ideje lenne bevennie a gyógyszereit – mondta Luca.

– Nem olyan rossz, mint amilyennek látszik.

– Csak magának bizonygassa.

Nate mosolyt erőltetett magára, és a monitor csipogása abbamaradt.

– Szükségem van önre, hogy megvédje a nővéremet.

Nate egy mappára mutatott az asztalon, és Luca felállt, hogy odaadja. Nem volt gondja azzal, hogy szembeszálljon az angol milliárdossal, de nem állt szándékában megalázni a férfit. Az agyi aneurizma nem tréfadolog.

Luca kinyitotta a mappát: Hope Harcourt, Nathanial Harcourt ikertestvére, huszonkilenc éves, hajadon, a Harcourts, a világ vezető luxusáruházának marketingigazgatója.

Hátradőlt, és nézegette a finom vonású szőke nő fotóit.

Bár Hope és Nathanial Harcourt ikrek voltak, nem hasonlítottak jobban egymásra, mint bármelyik testvér. A magas arccsontra irányította a tekintetét, és figyelmen kívül hagyta az azonnali vonzalmat, amit érzett. Nem törődött a sötét, kávébarna szemekkel, amelyek mintha egyenesen rá néztek volna, és félretette a képeket, hogy elolvassa a mappában található újságcikkeket.

Több, mint egy szép arc? Hope-ot kinevezték a Harcourt marketingigazgatójának.

Luca átfutotta a többé-kevésbé nőgyűlölő címeket, és nem lepődött meg, hogy mind ugyanannak az embernek a tollából származnak.

Harcourt vőlegénye felfedi a partiarc mélyen gyökerező bizonytalanságait!

A Harcourt család fekete báránya! Az igazság a szakítás mögött.

Luca ismerős haragot érzett a bulvársajtó iránt, amely mindent és mindenkit kihasznál az ütős címlapokért. De tudta azt is, hogy minden újságíró mögött áll valaki, aki learatja a babérokat.

– Állandóan ilyen baromságokat írnak róla.

– Akkor miért van éppen most szüksége testőrre?

– Mert én… itt vagyok. Nem tudom megvédeni.

A Nate Harcourttal való találkozása óta Luca először érezte, hogy a férfi aggodalma őszinte, a haragja pedig valódi.

– Azt akarja, hogy a Pegaso megvédje a sajtótól? – Nem Hope lenne az első nő, aki a sajtót használná a karrierje előmozdítására. – Honnan tudja, hogy ő is ezt akarja?

– Mert ő nem olyan, és mert valami nem stimmel körülötte. Nem tudom, mi. De a Harcourts részvényesei titkolóznak, mióta azt hiszik, hogy Délnyugat-Indiában lébecolok.

– Nem mondhatná el nekik az igazat?

Nate kifejezéstelen arccal bámult rá.

Luca bólintott, mert anélkül is megértette a választ, hogy az angolnak magyarázkodnia kellett volna. Tudta, hogy mennek a dolgok.

– Ezek az emberek inkább megbocsátják a felelőtlen viselkedést, mint az egészségi problémákat, amelyek veszélyeztethetik a részvények árfolyamát, igaz?

Nate láthatóan elégedett volt a válasszal.

– A nővérem és én egy kígyófészekben nőttünk fel, Calvino. Lehet, hogy nem úgy tűnik, de teljesen egyedül van, és én nem lehetek mellette, hogy megvédjem.

Luca a zsebébe nyúlt, hogy a további beszélgetést felvegye a telefonjával.

– Van valami konkrét fenyegetés, amiről tudnom kéne?

– Simon Harcourtról mindenképpen. Ő az unokatestvérünk. Soha nem tudtam semmit bizonyítani, de elég okos ahhoz, hogy ne mocskolja be a saját kezét. És persze a szokásos gyanúsítottak: az olyanok, akik a pénzére hajtanak.

– Gyakran fordul elő ilyesmi? – kérdezte Luca, és még egy pillantást vetett a képeken látható gyönyörű nőre.

– Van egy exe. Idegesítő, de kézben tartom a dolgot.

– A neve?

– Az aktában benne van. De ahogy mondtam, szerintem a srácot kordában tartom.

– Hát persze – mondta Luca szárazon. – Összeállítok egy csapatot. Meg tudjuk…

– Személyesen maga fogja intézni.

– Sajnos az nem lehetséges.

Bár a cége híres volt arról, hogy diszkréten őrzi magas rangú ügyfeleit, ő személyesen mindig a háttérben maradt.

– De igen. Mert ha megteszi, hogy ön személyesen foglalkozik vele, akkor exkluzív szerződést kínálok önnek a Harcourtsszal. A cége nemcsak az üzletek biztonságáért lenne felelős, hanem a kiberbiztonságért is, mindezt nemzetközi szinten. Ezzel a Pegaso globális szereplővé válna, és önnek biztos lenne a jövője.

Ez egy olyan ajánlat volt, amelyet nehezen lehet visszautasítani.

Luca nézegette a fekete-fehér fotót, amelyen egy nő épp kilépett a Harcourts áruház bejáratán, egy táska volt a karján, és egy túlméretezett napszemüveg az orrán, amely arcának felét eltakarta.

– Mikor kezdjek?

– Közeledik a karácsony. A családjával tölti?

– Nem – válaszolta Luca, anélkül hogy egy pillanatig is elgondolkodott volna azon, hogy a kötelező karácsonyi látogatáson kívül Almánál és Pietrónál az irodában fogja tölteni az estét.

– Vagy a barátnőjével?

– Randizni akar velem, Harcourt?

– És ha igen?

Luca nevetett. Az angol milliárdos híres nőfaló hírében állt.

– Kedves, hogy megkérdezte, de maga nem az esetem.

– Gondoltam. És amíg a húgom sem a magáé, addig áll az alku.

1. FEJEZET

A verejték csurgott a hátán, és lihegett, de Hope Harcourt tovább futott. Ránézett a monitorra: négy és fél kilométer, huszonhárom perc… Majdnem megvan!

Szüksége volt a futópadon dobbanó lábai ritmusára. Szüksége volt arra a pillanatra, amikor az erőfeszítés könnyeddé válik, test és lélek összhangba kerül. Nem mindig érte el ezt a pontot, de amikor igen, akkor… az csodás volt.

A monitor öt kilométert és huszonöt percet mutatott, amikor Hope megnyomta a lassulás gombot. Miközben a futópadhoz igazította a tempóját, felvette a törülközőt, amit a rúdra akasztott, és megtörölte az arcát. A légzése éppen időben normalizálódott, mire asszisztensének reggeli hívása befutott.

Mielőtt felvette a telefont, ránézett a kijelzőre. Pontosan fél hét volt.

Elise vidám hangja áradt a vezeték nélküli fejhallgatóból, miközben a futópad tovább lassult.

– Hogy vagy ma reggel? – kérdezte Elise.

– Csodásan – válaszolta Hope, megnyomta a futópad stop gombját, majd felkapta a táskáját. Három éve lakott már ebben a lakásban, de még soha nem látott senkit, aki rajta kívül használta volna az épület privát edzőtermét. Kilépett a légkondicionált helyiségből, és elindult a lift felé, amely a tizenhatodik emeleti lakásába vitte.

– Van ma reggel valami Kinarától a beérkező levelek között? – kérdezte Hope. Több évbe telt, mire megtalálta a neki megfelelő munkaritmust, de most már minden zökkenőmentesen ment.

Csak akkor nézte meg az e-mailjeit, amikor beért a munkahelyére, de az asszisztense már előtte átadott neki egy rövid összefoglalót, mielőtt Hope felkészült a napra. Így megkapta a legfontosabb információkat arról, mi vár rá, dráma nélkül – az várhatott a kávé utánig. És az információ segített a ruhaválasztásban is.

Ezt a saját bőrén tanulta meg. Az évek során a sajtó sportot űzött abból, hogy a legrosszabb pillanataiban fotózza le, legyen az egy kevésbé előnyös és túlságosan rövid ruha a tizenhatodik születésnapján, vagy egy fura tóga a diplomaosztóján. Mire a Harcourtshoz került, kiváló divatérzékre tett szert, ami marketingvezetőként ugyanolyan hasznos volt, mint a diplomája.

Amikor Hope beszállt a liftbe, elgondolkodott, hogy az évek során megjelent negatív cikkek közül miért éppen a tizenhatodik születésnapjáról szólóak fájnak neki a legjobban. Talán azért, mert az akkor publikált fotók csak az ő környezetéből származhattak: vagyis a barátaitól.

– Kinara szeretne találkozni veled. Péntek reggel a fotózáson. – Hope gondolatban átfutotta a programját. – Jó, ugye?

– Igen. Írd be a naptáramba.

– Már írom is.

Hope és Steven, a Harcourts beszerzője azóta próbálta megkörnyékezni Kinarát, mióta Nate üzlete a Casas Fashionnel meghiúsult. Arra a napra emlékezve Hope gyomra összeszorult. Ő volt az, aki kihívta a mentőket a testvéréhez, és ott várt mellette, amikor a földön feküdt, tekintete üres lett, éles elméje pedig zavaros.

A legjobb orvosok kezelték, és szerencsére javulófélben volt. De a kórházi személyzeten kívül csak két ember tudta, mi történt az ikertestvérével: ő és a nagyapja. A titkolózás elengedhetetlen volt, mert a Harcourts tele volt cápákkal, és a fivére versenytársai mindenre képesek voltak, hogy megszerezzék a pozícióját, és feljebb lépjenek a ranglétrán.

A részvényeseket pedig, akiknek semmi közük nem volt az ügyfelekhez és az igényeihez, csak az érdekelte, hogy végül mennyi pénz kerül a bankszámlájukra. A lányt dühítette, hogy rövidlátó döntéseikkel kockáztatják a Harcourts jövőjét.

– Van még valami? – kérdezte, amikor a lift az ő szintjén megállt.

Balra fordult, majd hüvelykujját a lakása ajtaja melletti képernyőre helyezte.

Elise rövid habozása elég volt ahhoz, hogy Hope nyugtalanná váljon.

– Ne menj fel a közösségi médiára!

Hope az ajtóhoz döntötte a fejét, tudva, hogy egyedül van, és senki sem látja. Aztán összeszorította a fogát, és felegyenesedett.

– Mi van már megint?

– Semmi, ami nem várhat.

– Elise!

– Martinról van szó.

Hope kinyitotta az ajtót, és becsapta maga mögött, miközben káromkodott. Nem érdekelte, hogy Elise hallja. Kevés dolog volt, amit eltitkolt az asszisztensége elől, aki már majdnem tíz éve dolgozott neki. Elise ott volt akkor is, amikor Martin de Savoir berobbant az életébe, és akkor is, amikor színpadiasan távozott, és azóta minden újságírónak nyilatkozott, aki hajlandó volt meghallgatni.

Amiről Elise nem tudott – amiről senki sem tudott –, az a beszélgetés volt, amely Martin és a testvére között zajlott le. A lány gyomra felfordult, és ez emlékeztette arra, hogy az embereket, akikben megbízott, egy kezén meg tudta volna számolni.

Hope kibámult a lakása ablakából. Esőben vagy napsütésben, a kilátás mindennap lenyűgöző volt. De most észre sem vette a Temze túloldalán magasodó felhőkarcolót, a jellegzetes Tower of Londont vagy az ikonikus Tower Bridge-et. Szinte hallotta Martin akkori keserű nevetését, amelyet alig ismert fel.

„Megvan minden bizonyíték, amire szükségem van, Martin. Tudom, hogy csak az öröksége érdekelt.”

„Istenem, mindenki arra hajt, Harcourt.”

– Van még valami? – kérdezte Hope, és megpróbálta elnyomni a fájdalmas emléket.

– Nincs.

– Oké, akkor negyven perc múlva találkozunk.

– És ne menj fel a közösségi médiára!

Hope letette a telefont, és az ágyra dobta. Levetette az izzadt sportruháit, és a szokásosnál hosszabb ideig állt a zuhany alatt.

De végül nem állhat egész nap a zuhany alatt, bármennyire is csábító. Ugyanilyen csábító volt megnézni a Twittert és az Instagramot, de ma úgy akart felöltözni, mintha nem érdekelné, mit tett ezúttal az exvőlegénye.

Végül egy kamelhaarszínű, térdig érő szoknyát választott, meg a derekát hangsúlyozó, fehér selyemblúzt, nyakán masnival, hozzá vajpuha, bokáig érő bőrcsizmát és hosszú kasmírkabátot.

Ma kicsit több időt szánt a sminkjére, mert tudta, hogy ez az egyik legfontosabb fegyvere. Kétszer annyi időbe telt, hogy úgy nézzen ki, mintha nem lenne rajta smink, de már olyan régóta csinálta, hogy számára már rutin volt. Mielőtt elhagyta a lakást, még egyszer belenézett a tükörbe – csak ellenőrzésképpen, nem azért, mert aggódott a sajtóérdeklődés miatt, amelyet Martin legutóbbi kijelentései fognak kiváltani.

De amikor a lifttel lefelé haladt az épület recepciója felé, nem a düh dobogtatta meg a szívét, hanem az izgalom. Várakozás egy bizonyos magas, széles vállú férfira, aki beugrott, amikor a sofőrje, James családi vészhelyzet miatt nem tudott eljönni érte.

Amikor a lift ajtaja kinyílt, és meglátta, hogy a férfi az üvegajtójánál várja, a pulzusa úgy vágtázott, mint egy vadló. Hope lehajtotta a fejét, és felvette a napszemüvegét, természetesen nem azért, hogy titokban jobban megnézze magának, hanem hogy védje a szemét a reggeli naptól. Csak remélni tudta, hogy az illető nem veszi észre, hogy elpirult, amikor ránézett.

A férfi fekete öltönyt viselt, amely alatt széles mellkas feszült, hozzá fehér inget és fekete nyakkendőt. Valójában egyenruhának tűnt, de volt a pasiban valami, ami vezető pozíciójára utalt. A lány tekintete feljebb vándorolt, és úgy döntött, hogy az arca az.

Jellegzetes álla, amelyet még egy szupermodell is megirigyelhetett volna, olyan simára volt borotválva, hogy visszatükrözte a reggeli napfényt. Sötét, hullámos haja gondosan hátra volt fésülve, és minden hajszál a helyén volt. Ápolt. Pontos. Hatékony.

A nagy, sötét szemüveg eltakarta a szemét, és rejtélyessé tette. Már-már közömbösnek tűnt.

És éppen ez volt az, ami frusztrálta Hope-ot. Luca profi viselkedése csak még helytelenebbé teszi a reakciómat, gondolta, amikor kilépett az épületből.

Luca egy pillanatig várt, hogy leküzdje a nemkívánatos, de teljesen önkéntelen reakcióját Hope Harcourtra. Dühítette, hogy a nő jobban ura a testének és az arckifejezésének, mint ő. És egy ilyen reakció egyszerűen nem helyénvaló. Az ő védelme alatt állt, ezért tabu volt számára.

Luca ellenezte, hogy Hope ne tudjon a megbízatása jellegéről, de Nate ragaszkodott ehhez.

A találkozó után a karácsonyi és újévi ünnepeket azzal töltötte, hogy kidolgozzon egy tervet, amellyel a lehető leghatékonyabban védheti Hope Harcourtot. A sofőrét könnyű volt megvesztegetni Nate Harcourt segítségével, és Luca asszisztense talált neki egy lakást a közelben. Nate az IT-osztályon keresztül hozzáférést biztosított Hope munkahelyi e-mailjeihez, és Luca tudta, hogy szükség esetén a magánleveleihez is hozzáférhet, de egyelőre nem akart beavatkozni a lány magánéletébe.

Hat nappal korábban érkezett a havas Angliába, és azonnal belevetette magát a munkába, amely végre hozzáférést biztosítana számára az angol piachoz. Mert függetlenül attól, hogy Pegaso rengeteg elégedett ügyféllel és kiváló referenciákkal rendelkezett, a brit és az amerikai piacot nehéz volt meghódítani. Ott ismert arcokat akartak.

De Nate ajánlatával végre be tudna lépni arra a piacra is, és ez a gondolat táplálta a lelkesedését.

Hope kilépett az üvegforgóajtón, és anélkül hogy rá pillantott volna, beült a kocsi hátsó ülésére. Luca megértette, hogy sokan ridegnek tartják – főleg, ha elhiszik, amit az újságok írnak –, de ha jobban megnézik, akkor inkább nemes arcélűnek és elegánsnak tűnik.

Minden drága volt rajta. A bőre finom aranyfényben ragyogott, és ő legszívesebben megsimogatta volna hüvelykujjával, hogy egy kis színt varázsoljon rá. Orra kicsi volt és pisze, de jól állt neki. Bár szemét napszemüveg mögé rejtette, Luca tudta, hogy mélybarna, ami meglepően jól illett szőke hajához.

Elég! Elég!

Azért van itt, hogy megvédje, nem azért, hogy vágyakozzon utána!

Hope hátradőlt az ülésen, amikor ő becsukta az ajtót, és parfümjének finom illata megcsapta az orrát.

Luca beült a vezetőülésbe, és elfordította a kulcsot. Mielőtt helyettes sofőrként munkába állt, minden alkalommal alaposan átvizsgálta az autót, és nemcsak arról győződött meg, hogy kiváló állapotban van, hanem arról is, hogy nincs benne nyomkövető vagy lehallgatókészülék. Bár ez valószínűtlennek tűnt, Luca inkább biztosra ment. És bár az autó éjszaka egy magánparkolóban állt, minden reggel újra leellenőrizte.

Amikor bekapcsolódott a forgalomba az Upper Thames Streeten, elgondolkodott, melyik úton menjen a Harcourts mayfairi üzletéhez. A visszapillantó tükörben Hope-ot figyelte, aki az ablakon át bámulta a reggeli Londont. Furcsának találta, hogy a lány soha nem nyúlt a telefonjához, amikor munkába ment.

Egy motor száguldott el mellette, és Luca újra az útra koncentrált, amíg a telefonja rezegni nem kezdett. Az egyetlen rezgés azt jelentette, hogy a csapata nem sürgős üzenetet küldött. Nyilvánvalóan még nem találtak bizonyítékot, amely összekapcsolta volna a Harcourt ikrek unokatestvérét, Simont azzal az újságíróval, aki a Hope-ról szóló negatív cikkekért volt felelős. Luca azonban biztos volt benne, hogy ez a kapcsolat létezik.

Még az adatelemző is, akit a kutatással megbízott, megdöbbent a gyűlölettől, amellyel ennek a nőnek szembe kellett néznie, holott csak a munkáját végezte. Ugyanezt az elemzőt bízták meg Hope múltjának alaposabb kikutatásával, hogy megtalálja az esetleges gyenge pontokat.

Amikor egy szembejövő autó jobbra kanyarodott, a fényszóró belevilágított az arcába, és ő hirtelen vakukat látott, és szinte hallotta a tömeg kiáltásait, amely elválasztotta őt az anyjától…

– Mosolyogj ránk, Anna! Gyerünk!

– Igaz, hogy viszonyod van a partnereddel, Anna?

– Mikor mész végre férjhez, Anna?

Luca megállás nélkül hajtott tovább a kereszteződés felé, bár a gondolatai máshol jártak. Az emlékeiben ragadt, ahogy az ő elbűvölő anyja hátravetette a fejét, és jellegzetes, torokhangú nevetésével válaszolt a kiabáló tömegnek:

– Soha nem megyek férjhez!

És nem is tette. Olaszország leghíresebb színésznője soha nem ment férjhez, és soha nem volt olyan kapcsolata, amely hosszabb lett volna, mint legújabb filmjének promóciós turnéja. És soha nem említette azt sem, hogy tizenhat évesen házasságon kívül gyereket szült, aki rokonoknál élt, és akinek a létezését mindenki előtt titokban tartotta.

Luca meglepődött, hogy hirtelen a Harcourts bejáratánál találta magát Mayfairben, és legszívesebben megpofozta volna magát. Elfogadhatatlan, hogy munka közben ennyire elvonja a figyelmét valami.

Gyorsan kiszállt a limuzinból, és kinyitotta Hope ajtaját. Amikor a lány kiszállt, a szoknyája éppen annyira felcsúszott, hogy a szoknya és a csizma között egy kis bőr kivillant, de ő továbbra is előre nézett. Látta, hogy a nő a napszemüvege felett egy pillanatra összehúzta a szemöldökét, mintha észrevette volna az ő tekintetét.

– Elise értesíti, ha végeztem. Minden megbeszélés irodai lesz, úgyhogy addig nincs szükségem magára.

– Várni fogom – mondta Luca egyszerűen.

– Nem lesz rá szükség – válaszolta a nő, és újra a homlokát ráncolta.

– Én itt leszek.

Még egy pillanatig őt nézte, mielőtt belépett az épület világhírű arany-lila napellenzője alá.

Ez a nő bizonytalanná tette, és bár nem ez volt a szándéka, érezte, ahogy a levegő megtelt közöttük feszültséggel – a tekintély és az akarat ütközött egymással.

A mobiltelefon újra rezegni kezdett, így visszament a kocsihoz, hogy leparkoljon a mélygarázsban, ahol megnézheti, mire jutottak az emberei. Ideje volt, hogy kitisztítsa a fejét.

Hope lerázta magáról a furcsa feszültséget, amely Luca távozása óta még mindig eltöltötte, és belépett az irodájába. Egyenesen a nagy ablakhoz ment, amely a havas Hyde Parkra nézett.

Ennek az évszaknak volt valami varázslatos vonzereje, főleg egy olyan áruházban, mint a Harcourts, amelynek ünnepi kirakatai és ragyogó karácsonyi díszítése az egész világról odavonzotta az embereket. A karácsonyi várakozás mind a dolgozók, mind a vásárlók körében ragályos volt, de semmi sem lehet olyan csodálatos, mint a havas London.

Az irodája az úgynevezett régi szárnyban volt, közvetlenül a mayfairi üzlet felett. Ellentétben az új szárnnyal, amely a nagy, tágas épület hátsó részében található, itt megmaradt az eredeti épület jellege.

Az irodája nagyobb volt, mint a modern irodák, de nem ez volt benne a különleges. Az iroda egykor az apjáé volt. Ez volt az a hely, ahol gyerekként meglátogatta, és ahol a legjobban vissza tudott emlékezni rá.

Eddig jó napja volt. Felvidította Danielt – aki a bátyja helyett most pénzügyi igazgatóként dolgozott –, miután egy vita Simonnal kissé megingatta az önbizalmát. Megpróbálta távol tartani Nate-et ettől a viszálytól. Ez volt az utolsó dolog, amire a bátyjának most szüksége volt.

Elise benyitott az ajtón, és a homlokát ráncolta.

– Csak egy figyelmeztetés. Hallottam, hogy a nagyapád ma délután részt vesz a részvényesi közgyűlésen.

– Tényleg? – kérdezte Hope.

Nagyapja általában a karácsony és a céges buli közötti időt a tágas családi birtokon töltötte Tunbridge Wellsben.

A lány átfutotta a tizenöt perc múlva kezdődő megbeszélés napirendjét.

– Nem látok semmit, ami miatt ott kellene lennie – állapította meg, és újra Elise-re nézett.

Asszisztense vállat vont, nyilván ugyanolyan tanácstalan volt.

– Van még valami?

– Nincs – válaszolta Hope elgondolkodva.

– Biztos? – kérdezte Elise.

– Igen – válaszolta Hope kitérően, és elgondolkodott, mit jelenthet a csillogás Elise szemében.

– Tényleg? Nem akarod tudni, mit tudtam meg a szexi új sofőrödről?

– Elise!

– Mi van? Tényleg szexi.

– Van neve is.

– Igen, Lucának hívják. Vagy Luuucnak. – Elise elnyújtotta a nevet, és drámai mozdulattal az ajtókeretnek dőlt.

Hope nem tudta visszatartani a nevetését.

– És azt hallottam, hogy…

– Ne! Nem akarom tudni – fogta be a fülét Hope.

– De, tudni akarod – makacskodott Elise vigyorogva.

– Nem akarom.

– Csak azt hallottam, hogy van neki egy nagyon nagy… – Elise-t egy nagy papírhalom szakította félbe, amely felé repült. A sikolya kacagásba fulladt. – …motorja. Hallottam, hogy van egy nagy motorja.

– Kifelé! – parancsolta Hope, és megpróbálta visszatartani a nevetést, miközben összeszedte a megbeszéléshez szükséges iratokat. Az egyetlen bosszantó dolog ebben az irodában az volt, hogy tíz percre volt a konferenciateremtől.

Harminc perccel később Hope körül már fülsüketítő zaj volt. A részvényesek felálltak a helyükről, néhányan kiabáltak, mások tapsoltak. Hope elkapta nagyapja kifejezéstelen pillantását, mielőtt az unokatestvére felé fordult. Simon mosolygott, és tapsolt az új vezérigazgatónak. A régi az imént borította fel a nyugalmat azzal, hogy minden előzetes figyelmeztetés nélkül bejelentette a lemondását.

Nem így kellett volna történnie!

Évek óta Nate-et készítették fel az utódjának. Ez most igazi cselszövésnek tűnt.

Nagyapja háromszor rácsapott az asztalra, hogy csendet teremtsen.

– Ez a hír természetesen váratlanul ért minket, de köszönjük Mr. Johnsonnak az elmúlt évek munkáját és az elkötelezettségét, amellyel biztosította a Harcourts vezető pozícióját a luxuscikkek piacán.

Hope azon tűnődött, mennyire fájhatott a nagyapjának ezt mondani, hiszen Johnson régimódi ember volt, akit még ő nevezett ki.

– Leonard Johnson egyedülálló szenvedéllyel és odaadással irányította a vállalatot, és mint elnök, az én feladatom lesz gondoskodni a zökkenőmentes átadás-átvételről. A jelöltek nevét két nap múlva hozzuk nyilvánosságra. A vezérigazgató választására két hét múlva kerül sor. Ezzel az ülésnek vége.

Hope elfojtott egy káromkodást. Nate semmiképp sem tud addigra visszajönni. Ismét Simonra nézett, aki önelégült, elégedett pillantást vetett felé.

A dühtől és felháborodástól lüktetett a pulzusa, miközben tudatára ébredt, hogy több szempár is rá szegeződik.

Amikor a nagyapja felállt, mindenki más is felállt a teremben, és udvariasan állva maradt, amíg a Harcourts tulajdonosa el nem hagyta a termet.

Hope ahelyett, hogy hangot adott volna a dühének, csak mosolygott, és biccentett azoknak az embereknek, akik bátorítóan, de szánakozva nézték.

2. FEJEZET

Luca ellenállt a késztetésnek, hogy kiszálljon. Ha nem lett volna ott a brit sajtó mintegy harminc képviselője, bement volna, és megfenyegette volna Hope Harcourtot. Ehelyett újabb üzenetet küldött neki.

A garázs biztonságosabb. Két perc múlva ott vagyok.

A válasz azonnal megérkezett.

Nem!

Luca elfojtott egy nyögést. Ez a baj, ha olyan ügyfelei vannak, akik nem is tudják, hogy ügyfelek. Nem hallgatnak rá, amikor döntéseket hoz, amelyek csak a biztonságukat szolgálják.

Magában elátkozta Nathanial Harcourtot.

A sajtó már az érkezése előtt elkezdett gyülekezni, és az elmúlt öt percben még több újságíró érkezett.

Luca éppen az elemzőt akarta felhívni, aki a Harcourt-ügyeket kezelte, amikor Nate tájékoztatta, hogy a jelenlegi vezérigazgató lemondott, így Simon lett az egyetlen számba jöhető jelölt. Sajnos a figyelmeztetés a sajtóról túl későn érkezett. Nyilvánvalóan valaki – valószínűleg Simon Harcourt – tippet adott nekik.

Luca már most gyűlölte a férfit, pedig még soha nem találkozott vele.

Még mindig a kezében tartotta a telefonját, és éppen újabb üzenetet akart küldeni Hope-nak, amikor meglátta a Harcourt híres előcsarnokában. Kifelé sietett, és ő már készülődött, hogy kiszálljon az autóból, és kinyissa neki az ajtót, amikor egy nagy termetű férfi odalépett a lányhoz, és feltartotta.

Simon Harcourt!

Luca szeme összeszűkült. A vakuk villanásai között látta, hogy Simon előrehajol. Berzenkedett ellene, hogy a kocsiban maradjon, és csak nézze az eseményeket. Ismét elátkozta Nate-et a korlátokért, amelyeket elé állított. Ha Hope mellett állna, ahelyett hogy itt ragadt, az unokatestvér egy méterre sem közelíthette volna meg.

Luca gyorsan felmérte a helyzetet. Külsőségek alapján úgy tűnt, kollégákról van szó, akik csak rövid beszélgetést folytatnak, miközben kifelé tartanak. De Hope testbeszédéből látszott, hogy nagyon feszült. Luca rájött, hogy Simon szándékosan szorította sarokba a sajtó előtt.

Azonnal üzenetet küldött az elemzőnek, és megkérte, hogy küldjön el neki minden információt Simon Harcourtról.

Abban a pillanatban, amikor Hope újra elindult, ő is megmozdult.

Kiszállt, és bár számított rá, mégis megdöbbentette a zaj, amelyet a kocsiban csak tompán hallott. Az újságírók tolongtak, kiabáltak, és próbáltak információt szerezni a belső vitáról, amely megrázta a világ egyik legismertebb vállalatát.

– Hope, mit mondana a fivére, ha itt lenne?

– Nate megszakítja az utazását emiatt?

– Hope, maga szerint ki lesz a következő vezérigazgató?

A nő mindannyiukat figyelmen kívül hagyta. A napszemüveg eltakarta a szemét, de Luca tudta, hogy közvetlenül rá néz, mintha ő lenne a mentőöve.

Beszállás után Luca bezárta az ajtót, miután a lány beült a hátsó ülésre, és ellenállt a késztetésnek, hogy erőszakkal eltávolítsa a pimasz paparazzót, aki fotót akart készíteni Hope-ról a kocsiban ülve.

Óvatosan kimanőverezte az autót a tömegen keresztül a kocsiútra, és maga mögött hagyta a káoszt. Tíztől kezdett visszafelé számolni, és meglepődött, hogy csak háromig jutott, mielőtt a lány megszólalt.

– Soha többé ne kérdőjelezze meg a döntéseimet – mondta röviden.

– Rendben, asszonyom.

– Tudja a címet Tunbridge Wellsben?

– Igen, asszonyom.

– Akkor induljunk!

– Igen, asszonyom – mondta Luca, és balra kanyarodott, a folyó felé.

Néhány percig csend volt közöttük, majd a nő újra megszólalt.

– Az úgy nézett volna ki, mintha el akarnék bújni.

– Igen, asszonyom – értett vele egyet a férfi. – De biztonságosabb lett volna.

Sötétedett, miközben egyre távolabb kerültek a részvényesi közgyűlés zűrzavarától. Ahogy az M25-ről az A2-re hajtottak, a nagyapja birtoka felé, szinte olyan volt, mintha csak Luc és ő lennének a világon.

Luc…

Érezte, hogy a férfi az előbb nem volt vele elégedett. Mintha meg akarta volna védeni.

Nevetséges gondolat. Hope megfogta a telefonját, és megnyomta a gyorstárcsázó gombot.

Nate a második csengetés után felvette, mintha csak a hívására várt volna.

– Nem tudtam róla – mondta azonnal. – Éreztem, hogy valami készül, de nem tudtam, mi.

– És nem jutott eszedbe, hogy figyelmeztess? – kérdezte a nő, és hallatszott a hangján, mennyire fel van zaklatva.

– Nem akartalak megijeszteni – válaszolta a fivére.

A lányt bosszantotta, hogy a testvére nem tartja elég erősnek ahhoz, hogy ilyen dolgokkal megbirkózzon. Ahogyan ahhoz sem tartotta elég erősnek, hogy elviselje az igazságot Martinról.

– Mit fogunk most tenni? – kérdezte. – Pénteken jelentik be a jelölteket, két hét múlva pedig választanak.

Nate káromkodott, és Hope megértette a frusztrációját. Mindkettőjüknek nagy tervei voltak Harcourtsszal, olyan tervek, amelyeket ő mint vezérigazgató megvalósíthatott volna.

– Úton vagyok nagyapához – mondta.

Csend következett. Tudta, hogy Nate feszült viszonyban van a nagyapjukkal, de soha nem értette, miért.

– Innen nem tehetek semmit – mondta a fivére letörten.

– Meggyógyulsz, Nate. Remélem, mielőbb – válaszolta a lány őszintén.

Nate búcsúzás nélkül letette a telefont, és a csend ott visszhangzott a fejében. Az ikertestvérét olyan jól ismerte, mint saját magát, és tudta, milyen nehéz lehet neki, hogy csak lassan gyógyul az életveszélyes aneurizmából, amely majdnem megölte. Újra felkavarodott benne a düh, hogy Simon kihasználta a gyengeségét.

Amikor az autó megérkezett a családi birtokra, most nem vette szemügyre a pompás, íves felhajtót, sem a középen álló régi kő szökőkutat, amelyet alulról világítottak meg. Nem is mondta Lucnak, hol parkoljon. Gondolatai teljes egészében a nagyapján jártak, aki remélhetőleg elmondja neki, mi történt pontosan.

Sarka alatt ropogtak a kavicsok, léptei olyan gyorsak voltak, mint a száguldó pulzusa. Nem vette észre Mrs. Conwary, a házvezetőnő üdvözlését sem, aki egész életében ismerte.

Most meglátta a férjét, a komornyikot, aki nagyapja irodája előtt állt, mintha őt várná.

Találkozott a tekintetük, és a komornyik bólintott.

– Bemehet, asszonyom.

Nem állt meg az ajtóban, nem kopogott, mint általában, amikor meglátogatta a nagyapját, aki rendkívül nagy hangsúlyt fektetett az illemre.

Az idős férfi az íróasztala mögött állt, és kinézett az ablakon a sötétbe. A kandallóban lobogott a tűz, a világítás visszafogott volt.

– Nagyapa!

– Szóval megérkeztél – jegyezte meg anélkül, hogy megfordult volna.

– Miért nem szóltál? – kérdezte azonnal Hope. Végre kimondta, ami foglalkoztatta.

– Mert nem részesítem előnyben a családtagokat.

Nem. Hope ezt első kézből tudta. Nagyapja úgy gondolta, hogy a kemény út az egyetlen út.

– Simon tudta – szögezte le Hope.

– Ha tudta, akkor nem tőlem – hangzott a nagyapja rövid válasza.

Hope igyekezett lassan lélegezni.

– Nem ez volt a terv – mondta.

– Természetesen nem. Apádnak kellett volna a vezérigazgatónak lennie.

Szavai úgy értek a lányt, mint egy ütés, és Hope levegő után kapkodott, annyira fájtak neki. A fájdalom ott tükröződött a szemében is, amikor a nagyapja felé fordult.

– Nem részesítem előnyben, Hope. És ők sem teszik.

A lány tudta, hogy a részvényesekről beszél. Az igazgatóságról. Azt is tudta, hogy ez többről szól, mint egy állásról vagy egy pozícióról. Az örökségéről van szó! Összeszorította a fogát.

– Milyen gyám lettem volna, ha elkényeztettelek volna titeket?

– Bármi jobb lett volna, mint…

– Akarod? – szakította félbe a nagyapja a váratlan érzelmi kitörését.

– Mit?

– A vezérigazgatói posztot.

– Nate-nek kell megkapnia.

– Nos, az a vonat már elment, nem igaz? Nem maradhatsz tovább tétlen, Hope. Ha akarsz, cselekedj. Vagy törődj bele, hogy Simon kapja meg.

Luca összedörzsölte a kezeit, és gőzölgő leheletét is ráfújta, miközben a hidegben fel-alá járkált az autó mellett. Aktív életmódhoz volt szokva, és az, hogy nem tudja levezetni a felesleges energiáit, nem tett jót a hangulatának.

– Bejöhet.

Luca felnézett, és meglátott egy idősebb férfit, aki a hátsó ajtón dugta ki a fejét.

– Köszönöm, de nem szükséges.

– Ilyen időben még megfázik. Jöjjön be, különben a feleségem megöl.

Luca visszafojtotta a nevetését a keresetlen szavak hallatán, amelyek valahogy Pietróra emlékeztették. Felismerte a férfit Hope aktájából: ő volt a család régóta ott szolgáló komornyikja, Mr. Conwaryt.

Az autóra nézett, aggódva, hogy épp nem lesz ott, amikor Hope befejezi a beszélgetést a nagyapjával.