Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Rachilde és a női regény

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

FÜGGELÉK Az asszonyok ellen hozott ítélet szövege

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rachilde

A NŐSTÉNYFARKASOK LÁZADÁSA

fordította:
Hevesi András

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-957-8 EPUB
ISBN 978-963-559-978-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Le Meneur de louves

első kiadás: 1905.
az elektronikus változat az 1923. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Emanuel Murant (1622 – 1700) Az öreg kastély
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Rachilde és a női regény

Gyakran megállapították, hogy a regény az a műfaj, amely az összes irodalmi formák között a legjobban szokott sikerülni a nőknek. Ez nem annyit jelent, hogy a nő regényírónak jobb, mint a férfi, hanem egyszerűen csak annyit, hogy a nő regényírónak a legjobb; jobb mint lírai költőnek, sokkal jobb mint drámaírónak. Az újabb magyar elbeszélő irodalomban erősebben szóhoz jutottak a nők, a mai francia irodalomban, a regényírás legújabb nagy expanzióját tekintve, aránylag kevés a nőregényíró s azok közt is kevés az egészen jelentékeny. Olyan regényírónő, aki a lélek abszolút nőiességével a regény egész nagy stílusát és világirodalmi jelentőségét tudná egyesíteni, mint Zelma Lágerlöf, a francia regényírásban George Sand óta nincs. Finom asszonyi regényeket, tele meleg lírával, gyöngéd érzelmességgel és bájos meseszövéssel, produkál a mai és teremtett a tegnapi francia regényírás is. Anna de Noailles regényei finomságban vetekednek lírai költeményeivel. Gerard d’Houville, Lucie Delarue-Mardnis és Marcelle Tinayre szenzibilis, könnyed elbeszélő költészetének óriási olvasó tábora van főleg nők körében. Judith Gauthier, Mijriam Harry és Elissa Rhais, főleg egzotizmusukkal, verőfényes, gazdag skálájú színeikkel hatottak a napkeleti mohamedán vagy zsidó világból vett regényeikkel. Neel Dofí, a holland származású regényíró nő a nyomornak szinte már fantasztikus, makabreszk képeiben kereste az egzotikumot. Azután újra a női lélek legbensőbb hangjai a szenvedélyes szerelem és az anyaság problémái szólaltak meg Madeleine Marx és Marguerite Audoux írásaiban. Könnyed formában, szinte játékos bájjal a legmélyebb asszonyi szenzibilitás, szubtilis finomságú érzések nyilatkoznak meg Collette fölöttébb divatos, de amellett értékes és igen artisztikus munkáiban, amelyekben a nagyvilági élet illatai és budoár-rekvizitumai közé szeszélyes asszonyi képzelet fon különös, érzéki bájú virágokat.

Rachilde, a mai francia irodalom legtermékenyebb regényírónője, egészen kiválik ebből az asszonyirodalomból. Rachilde talán az egyetlen, akinek sikerült a mai francia nőírók közül a tömör kompozíciójú, nagystílű regényt megteremtenie. Mert könnyebb lélegzetű, vagy szűkebb horizontú elbeszélései mellett ilyen is nem egy akad munkái közt, sőt elbeszélései közül is nem egy monumentális. És mégsem lehet Rachilde-et Zelma Lagerlöf mellé állítani, mert van köztük egy igen lényeges különbség is. Rachilde műveiből teljesen hiányzik az az ideális rajongású, erejében is puha, bársonyos melegségű asszonyi lélek, amely a nagy svéd írónő minden sorából kisugárzik. Rachildeban is van erő, de ez az erő csupa férfiasság. Ha Rachilde bármelyik írását olvassuk, az a benyomásunk, hogy férfi írta. A képzelete, a gondolat- és érzésvilága férfiasán kemény. Szókimondó merészsége, az a biztos, bátor rátapintás, amellyel bizonyos, a szexuális patológia körébe vágó témákhoz nyúl, az érdeklődése, az a szemléltető színesség, amellyel szadisztikus ízű témákat megelevenít, stílusának kemény és gazdag verete, mind, mind férfias tulajdonságok.

Első regénye a Monsieur Venus, amelyben egy fiatal lány férfit játszik egy asszonyérzésű férfival szemben, általános feltűnést keltett merészségével, tájékozottságával és pompás jellemző erejével. Mindenki azt hitte, hogy az álnév alatt megjelent regényt férfi írta és csak később derült ki, hogy szerzője egy meglehetős törékeny, szenzibilis arcú fiatal lány, aki igen előkelő katonatiszti családból származik s Páris legjobb köreivel tart fenn érintkezést. A múlt és a jelen, a materializmus, a romantika és a szimbolizmus keveredik Érzéki óra című regényében, amelyben Cleopatra szerelmese egy prostituált képében talál rá szíve királynőjére. Hors Nature című regénye már félig a fantasztikum világában jár s középen áll Villiers de VIsle-Adam borzalmassága és Peladan misztikuma közt. A Grand Saigneur egy vámpír regénye a szadizmus bourgeti analízisével megcsinálva.

De legjobban megnyilatkozik Rachilde kompozíciós és elbeszélő ereje két regényében. Az egyik a Szerelem tornya (Tour d’amour), a másik egy hatalmas freskó a francia kereszténység első századaiból, a Meneur de Louves, amelynek magyar fordítása elsőnek ismerteti meg Rachilde-ot a magyar olvasóközönséggel.

A »Szerelem tornya« csakúgy duzzad a sötét halálos szépségek haragvó pompájától. A regény maga hatalmas erejű leírása a két ember életének egy magányos világítótoronyban a roppant óceán közepén. A tomboló elemek csattogó harcában, a víz és az ég, két süket végtelensége közé zárva, az érzékiség tébolyának és a kísérletes rettegésnek ziháló atmoszférájában folyik itt két ember élete olyan mesteri megérzékítéssel, amely Rachilde nagy művészetének egyik legszebb erőpróbája.

A Nőstényfarkasok lázadása valóságos epikus költemény. Monumentális korrajz Chilpéric király idejéből, regényes krónika Grégoire de Tours ősi francia egyháztörténetének margójára írva. Két, kolostorba zárt királyleánynak, a szűzlelkű, de apja gyűlölködő kedvesétől Chilpéric durva zsoldosai elé vetett Basine-nek és az érzéki Chrodieldének történetét s Leoubovere fejedelemasszony ellen való pártütésüket írja meg Rachilde regényében. De a regény igazi hőse mégis Harog, a kis pásztor, az ősi druida titkok babonás mágusa, a gonosz éjszaka fia, a farkasölő, akinek bűbájos erejében vakon hisz babonás környezete. Félig pogány, félig természetimádó ez a Harog, aki azonban megtér és mint a hit és tiszta szerelem első francia lovagja adja oda életét választott úrnőjéért.

A középkor minden színe, miszticizmusa és vad, még meg nem fékezett érzéki szilajsága ott ragyog és izzik ebben a regényben, amely úgy tárgyát, mint felépítését és stílusát tekintve, Rachilde legjobb és legmonumentálisabb alkotása.

Kállay Miklós

I.

…Minekutána játékszerül szolgált a királynő szolgalegényeinek.
Grégoire de Tours

A kutyák keményen húzták a fogatot és Harog többször füttyentett, a kövek közt bujkáló víz csobogását utánozva. A hét állat nekiiramodott, hét ösztövér hátgerincük boldogan vonaglott és úgy megfeszült, hogy kis híja ki nem szakadt a kocsis ökle. Az erdő éji sűrűjében nem látszott a fütyülő ember, csak sápadt arca világított, mint egy hulló csillag, az ágak között száguldva, le egészen a folyóig.

Ragnacaire, aki álltóhelyében aludt, fölszegte fejét, megfogta a kötelet, hogy segítsen Harognak, aki torokhangon ordította:

- Baos! Faos! Ouros! Néréus! Gerbaud! Gombaud! Móréra! Hajhó!...

Az állatok oda se hederítettek, mert vizel szimatoltak és két nap óta gyötörte őket a szomjúság.

Ragnacaire szintén futásnak eredt, két öklét előre tartva.

- Haj hó! Hajrá! Ihaj! Csuhaj! - dörmögte, nyelvével esett intve.

Nemcsak a kutyáknak volt ihatnékjuk.

Az emberek lábai úgy verték a földet, mint a vasdorong a lágy húst, mert úgy érezték, hogy elnehezedtek a fáradtságtól, és hogy nehezek a csontjaik, melyeknek egyike-másika majd átszúrta bőrgubájukat. Ha egy pillanatra megállnak, lábuk a földbe ragad s úgy merednek föl, mint a cövek, de a kutyák nem olyan fáradtak, irányt változtatnak, a megfulladásig cibálják a kötőféket, prüszkölve, ökrendezve, üvöltve, egymásra hemperedve, Gombaud, az ostorhegyes, Gerbaud, a gyeplős, egymást ráncigálják az öt középső nyakörvén keresztül és valamennyien magukkal vonszolják fulladozó gazdáikat.

Egy folyó partjához értek.

Az erdő a víznél hirtelen véget ért a lejtős ösvény mentén és a fekete fák fekete árnyéka úgy tükröződött a világosabb hullámokban - mert a víz mindig, még éjszaka is világosabb - mint egy másik erdő, az előbbinek folytatása. A szelíden ringó takaró alatt, kétszínű erdő, tele vermekkel és leskelődő szemekkel a fenekén.

A kutyák mohón nekiestek a víznek.

Az emberek térdre vetették magukat.

Hallani lehetett, amint állatok és emberek egyforma szürcsöléssel itták a vizet.

Ez így tartott, amíg Ragnacaire el nem eresztette a kötelet, hogy jobban megmárthassa arcát és hányát nem esett a vízben, mert már nem volt mibe fogódznia.

Harog fölegyenesedett, csengő kacagásban tört ki és talpra állította társát.

- Grong! Harong! Tyhü! - makogta Ragnacaire. - Ittam!

- Ittál, Rágná? Akkor átkelünk a gázlón.

- Átkelünk a gázlón?

Ragnacaire nem értette meg barátja, Harog nyelvének minden árnyalatát, jómaga pedig olyan csodálatos nyelvjárást beszélt, hogy Harog, a pásztor csak nagy üggyel-bajjal tudta kihámozni az értelmét. Szabad, magányos életmódjuk, az állatok társaságában, melyeket vadászatra neveltek, vagy nyájban tenyésztettek, még vadabbá, vagy még tudatlanabbá tette őket, mint a minők az ország fegyveres vitézei voltak. Ezek jobbára a rabszolgák tömör latinságával éltek. Harogék elénekelték a mondókájukat, büszke káromkodásokat vegyítve közbe.

- A gázlón? - ismételte Ragnacaire, mint a visszhang.

- Átkelünk Rágná, a Szent Keresztre mondom, mert te ugyan derekasan iszol!

- Nohát! Isten akarata ez. Ő az egyetlen ember a talpán, mert a többi isten mind meghall. Iszom, mert szomjas vagyok.

- Szent Péter uccse, Szent Hilárius uccse, a kínok füvére mondom, sokat iszol!

- Vagy inkább ez a hét pokolbéli eb, Harog! Hej... hó!

Á hét pokolbéli eb, szürcsögve, hancúrozva kirontott a partra, mint egy darab ázott gyapjú, melyből fehér szikrák pattogtak. Majd kissé restelkedve a nagy hamarságért, bocsánatéi kértek, Harog köré telepedve, akit a csapat igazi gazdájának tekintettek.

Ragnacaire meztelen, csuromvizes lábára állva, bőrszoknyáját harangformában felhúzva, mogorván nézte a társaságot, miközben füléből, orrából, szájából, meg máshonnan patakzott a víz.

- Baos! Faos! Naos! Ouros! Néréus! - dohogott minden kutyanév után egyet köhintve.

- Fű! Fű! Füüü! - sziszegte Harog, mert gonosz ötlete támadt, mint egy kígyónak.

A kötéllel, melyet egy pillanatra sem eresztett el, hirtelen végigvágott a hét szőrös kutya fejen, amelyek egy csapásra egyforma büntetést kaptak és bűnbánat jeléül földig hajoltak.

Már most nem volt más hátra, mint megkeresni a gázlót, vagy tanyát ütni és hajnalig a parton maradni.

Harog és Ragnacaire tanácskoztak, mialatt a kutyák alvást színleltek.

Hogy a neustriai fejedelem szállásához jussanak, egy kevéssel az egyenes út alatt kellett átkelniük a folyón, mert ott valahol volt a lapos kövekkel teleszórt gázló, melyeket a folyó medrébe szúrt lándzsák erősítettek meg.

A chelles-i gázló volt ez a Marne-on, melyet a katonák készítettek a gyakori fegyveres vagy élelmiszeres szekérjáratok miatt.

Ragnacaire zavaros tekintetével megpróbálta átfúrni a homályt. Harog nézelődés nélkül nyomban megértette, hogy a lándzsákat elvitte az ár, mert az őszi esőzések minden folyót megdagasztottak.

- Együnk, - mondta szokott parancsoló hangján.

- Nincs már disznóhúsunk, - felelte Ragnacaire, fejét csóválva.

A mézespogácsák szétmállottak ázott tarisznyájában, de tovább kotorászott benne és ragacsos ujjaival kikapart valami lekvárt, mely még a kutyának sem kellett.

- Át kell mennünk, amíg nincs hideg, - határozott Harog.

Ragnacaire dörmögött:

- Nincs már disznóhúsunk. Isten oltalmazzon minket!

- Üres bendővel könnyebben átúszunk. A fejedelem talán csak akasztatott húst a kéménybe azoknak, akik ilyen csoda messziről jönnek. Rágná, el ne veszítsd a lejedet a nagy gázlókeresésben.

Friss levegő csípte meg az arcukat. Hátuk mögött az erdő fodrosodott, mint egy óriási, göndörfürtös báránybőrsuba, amely lemaradt a vállukról, cserbenhagyta őket a víz, az örök ellenség előtt.

Ragnacaire babonás állatisággal rettegte a kanyargó folyókat. Harog nappal nem félt a víztől.

A pásztor vaktában leszakított egy gallyat, alkalmasint fodormentaszárat, amely meghajlott keze érintésére, karikába hajlította, néhány lépést tett arrafelé, ahol legcsendesebbnek látszott az ár és egy gyors mozdulattal elhajította a véletlennek felajánlott áldozatát, mely kavarogva elmerült a ködben.

Harog gyakran tett olyat, amit nem magyarázott meg.

A kutyák mind nekiiramodtak egymás hegyén-hátán, tele buzgó elszántsággal.

- Gombaud! Hej! Gerbaud!

Ragnacaire zárt csoportba állította fel a kutyákat, mialatt Harog a pásztor nyakörvükbe fűzte a kötelet, hogy a lábukra ne csavarodjon. Hármat előre, hármat hátra fogtak be és a csomókat még jobban megszorítva egészen a vízpartig vezették a fogatot, ahol bátran belegázoltak a vízbe, meg sem választva a helyet. Méréra, a hetedik kutya, amely szuka volt, világosabb szőrű, nyugodtabb mozgású állat, mint a többi, most nyugtalanul nézett gazdáira. Kissé nehezen vonszolta a hasát, amely jó nagy volt, - mert kölykezés előtt állt - és keservesen nyöszörgött. Harog a három első kutya hátára ugrott, amelyek kezdték elveszteni lábuk alól a talajt. Hanyatt feküdt, keresztben a három erőteljes hátgerincre és füttyentett. Méréra egy szökéssel melléje keveredett és Ragnacaire bezárva a menetet, előre lökdöste az utolsó sort, a farkukba kapaszkodva.

A folyó közepe felé majdnem szétszéledt a karaván a fodormentakoszorú miatt. A kutyák tülekedtek érte, nem haladtak tovább, össze-vissza harapták egymást és ittak amennyi beléjük fért. A kanyarulat forgójához értek. Ragnacaire úgy hánykolódott, mint egy hajóroncs, még a száját se merte dörmögésre nyitni. Harog, aki mindnyájuknál könnyebb volt, úgy maradt elterülve, karjait a kutya nyaka köré fonva, fenntartotta a két eleven tutaj egyensúlyát.

A véletlen, amely már visszalökte áldozatukat, talán a két ember életét követelte.

Erre Harog eldúdolta kígyódalát és a fogat hatalmas erőfeszítéssel folytatta az átkelést, maga előtt hajtva a fodormentagallyat, melynek illata felizgatta az állatokat.

A másik parton az emberek megrázták magukat, a kutyák nagyot ugrottak és lehajtott fejjel nekivágtak az útnak, amely jobb volt, mint az előbbi, bár sötétebb volt.

A neustriai fejedelem szállása ebben a pillanatban a chelles-i erdő közepén volt.[1] Vaskos faépület volt, de szinte megsemmisült a környező magas fák tövében, zömök és szilárd alkotmány, oszlopsorral, ez pedig erkélyt támasztott alá durva faragványokkal díszítve, amelyek csupa fenyegető szarvú ökörfejet ábrázoltak. Bőrfüggönyök takarták el az erkély párkányát, amitől úgy festett, mint egy állandóan hadra kész sátor. Az oszlopok - esőtől megfeketedett, rosszul faragott tölgyfatörzsek - alatt, rakásban heveri mindenféle fegyver, befogatlan kocsi, melyeknek kerekei vasfogazattal voltak ellátva. Zöld gallyakkal és száraz rőzsével telehányt árok, amely határvonal és támadás esetén védővonal volt, választotta el a fejedelem szállását a rabszolgák viskóitól és a katonák sátraitól, melyek körül mindenféle lábasjószág nyüzsgött: sárban fetrengő disznók, kipányvázott tehenek és kecskék, egymás mellett szorongó juhok, hátukon szénaköteggel, melyet riadó esetén nekik maguknak kellett elszállítani. Első pillantásra félelmesen zsibongó hadseregnek látszott. A fejüket rázó tehenek messziről mesebeli szörnyetegeknek látszottak, magukból kikelve, óriásokká növekedve a nagy rakás takarmány miatt, amely rémítő vendéghajat nyomott a fej ükre.

A két cimbora meg a kutyák érkezésére felmorajlott az egész tábor. Meggyulladt néhány szövétnek, vért fecskendezve a kegyetlen ábrázatokba. A lovak nyihogtak.

A termetre nagyobb, de ékesszólásra csekélyebb Ragnacaire könyökével előre taszigálta Harogot, aki alacsonyabb volt, de tudott a hírvivők sima nyelvén szólni.

- Poitiers-ből jövünk - jelentette a pásztor röviden és merészen, ahogy szokta - a fejedelem szolgálatába.

Egy jóformán meztelen rabszolga, akinek minden ruházata egy bőr öv volt, melyről húsvágókés lógott le, a nevüket kérdezte.

- Vitézek vagyunk, - mondta Ragnacaire odavetően.

Alkut jöttek kötni, hát nem akartak kimagyarázkodni, csak a vásárló jelenlétében. Elvezették őket az árok tövéhez, tele zöld ággal és száraz rőzsenyalábokkal. Itt lábukkal dobbantottak, mire a kutyák köréjük telepedtek. Akik rájuk világítottak szövétnekükkel, nyomban megértették, hogy nem ellenséggel van dolguk, hanem csak kemény legényekkel, akiktől nem szabadulnak egykönnyen, amíg meg nem kapják a járandóságukat.

- A fejedelmet óhajtjuk látni, mert neki hoztuk ezeket az állatokat, - mondta újból Harog.

A rabszolga szepegve, ujjait a késén tartva közeledett a körhöz.

- A gazda alszik. Vacsorát készítünk nektek, aztán feküdjetek le az istállóba, amíg felébred. A fegyvereiteket adjátok ide. Ez így szokás nálunk.

A katonák jobban voltak értesülve. Fejüket csóválták, tudván, hogy ezek bizony fontosabb küldetésben járnak, mint a kutyák eladása.

Ragnacaire nagyot sóhajtva kihúzta baltáját az övéből. Harog oldala mellől lecsatolta kardját, melynek szarúfogantyúja különös fehér díszítményekkel volt kirakva. Megtapogatta, hogy jó erős-e, többször végigsimította fogantyúját, majd átadta e vadász- vagy hadifegyvert a katonáknak, akik már kezdték elveszteni türelmüket, de nem szolgáltatta ki másik, sokkal finomabb pengéjét, melyet mindig kecskebőr zekéje alatt rejtegetett. Egy köcsög tejet és két darab sült húst raktak eléjük, melynek gőze felébresztette Ragnacaire-t. Leültek egy szekér szélére és nagy komolyan hozzáláttak az evéshez, akármennyit kérdezgették is őket, tudtak hallgatni, vadászok szokása szerint, akik különb dolgokat láttak, mint amennyit valaha is elmesélhetnek. Majd vacsorájuk végeztével betértek az istállóba, miután maguk és az ugyancsak jóllakott kutyák mögött bezárták a rozoga ajtót.

- Jó gyenge volt a hús, - dünnyögte Ragnacaire, akit elnyomott az álom.

Harog megtapogatta Méréra hát gerincét, amely a szalmát kapargálta, hogy jó vackot csináljon magának a kínos munka után. Jött- ment gazdájától a vackához, különös szagokat szimatolva a levegőben: istállószagot, vadállatok bűzét, fűszerszámok illatát. Egyszerre csak olyan keservesen elkezdett vonítani, hogy az egész tábor visszhangzott belé, még az a hatalmas, zártkapujú ház is, mely alattomos-fenyegetően nézett farkasszemet velük. Harog most szintén elnyúlt a szalmán.

A rosszul csukódó ajtón először víz ömlött be, jeges záporeső, mely majd elnyelte őket az istálló fenekén, azután óriási világosság, a cikázó fáklyákról repkedő meleg fények áradata, melyben minden arc vörösen izzott körülöttük. Voltak ott katonák, akik versenyt ittak, tölgyfatuskókon üldögélve. Agyag- vagy vasfazekakat hosszú kürtből töltögettek tele, és habzott az ital, mint a dühödt folyóvíz. Egy nagy, szakállas katona fatönkön lovagolva, sebhelyekkel borított combjait csapkodta; lábszárain többször kereszt becsavart szíjat viselt, mintha sebhelyei cifrázatban folytatódtak volna, háta mögött pedig hosszú, lengő hajzatú fiatalabb katonák dulakodtak, az üres fazekakat lökdösve kékes színű lándzsájuk hegyével. Meg akarták akadályozni, hogy a nagy, magas katona, aki már úgyis tökrészeg volt, még többet igyék és torkuk szakadtából kiabáltak. Valamennyi agyag- és vasfazék, akár tele volt, akár üres, táncra perdült, miközben újabb vérhullám csapott ki a fáklyákból. A lángok az erősödő szélben gyarapodva, egész az égig lobogtak, az eget is megvilágították. Odafönn fellegek száguldoztak, szétszakadtak, rátelepedtek a holdra, a sápadt, szomorú holdra.

Ragnacaire hanyatt fekve hortyogott, nem is sejtette, hogy játszanak és isznak a közelében.

Harog aludt, vagy azt hitte, hogy alszik, de a szuka vakkantásánál is élesebb hangra egészen felrázkódott.

. Nem, nem aludt, jól látta, amit az ajtó hasadékain keresztül látni vélt. A deszkához tapadt, körmeivel próbálta kitágítani a hasadékokat, de csak a szemei tágultak ki szertelenül. A nevető, civakodó katonák között volt egy anyaszült meztelen asszony; ott állott a férfi mellett, aki a fatönkön lovagolt, hátrakötözött kezekkel, olyan volt, mint egy karnélküli szobor. Tetőtől-talpig meztelen, nagyon fiatal, nagyon fehér, olyan fehér, mintha a hold sápadt fénye egyedül csak őrá sütött volna, - az asszony őrjöngve rázta fejét, ki akarva oldani hajfonatát, mely két kis kerek melle között csüngött le, mint egy kövér sárga vipera két gyümölcs között.

A sikoly bizonnyal tőle eredt, az asszony még vonagló szájából szakadt ki, mint egy friss sebből, melyet egy lándzsa vasa ütött az arcán, hogy kibuggyanjon belőle az élet.

A nagy, szakállas katona leültette az egyik combjára és itallal kínálta. Az asszony fogaival, álfával visszalökte a habzó fazekat és dühösen kiköpött. Erre a katona arcul csapta. Az asszony nem sírt. Rettenetes, zöld szemeiben, valami nem természetes tűz villant meg.

- Vajon a fejedelem házában melyik szolgálónak van ilyen liliomtermete? - gondolta Harog, a pásztor, mozdulatlan elragadtatásban.

Világosan ráeszmélt, hogy még soha nem nézett más asszonyra, pedig már huszonháromszor lépett át a megátalkodott gonosz télből a lágy, zsongító tavaszba. Talán ez is álom volt. Odakint a szél egyre csak süvöltve szórta szaggatta széjjel a fellegeket, meg-megrázta a sátrakat a táborban és a függönyöket az erkélyen, a fáklyák bíbor színű füstjét a fegyveresek lengő hajára rázta, így még részegebb, még baljósabb színt adva nekik, mintha bort izzadott volna az arcuk. Most kézről-kézre adták a meztelen leányt, egyik mohón ölelgette, a másik arcul csapta. Ez csodálatos módon állva maradt, bár hátul össze voltak kötözve a kezei, és homlokát a sötét ház felé emelve, merően nézett kétségbeesetten villámló szemével, meg nem próbálva többé kioldani a haját, hogy betakaróddzon vele, mert segítséget várt, vagy talán a hóhér parancsszavát, hogy véget vessen kínjainak. Harog követte a leány tekintetét, maga is megbűvölve valami rémségtől, melyről nem tudott számot adni. Nem félt a katonáktól, de félt attól, hogy észre találja venni, amit a leány látott. A fáklyák körén túl éjszaka sötétlett. Az erkély, az istállóval szemben zárva maradt, hermetikusan bezárva a bőrfüggönyökkel... talán egy kis pont kivételével, ahol egy holdsugár fénylett valami fehér tárgyon...

Igen, éppen odanézett a leány.

Harog szeme megszokta a sötétségei. Megpróbálta kifürkészni, hogy mi volt a holdsugár mögött. Valami mozgott, mint egy nagyon könnyű kis állat. Kis idő múlva, mely mintha örökké tartott volna, látta, hogy emberi kéz volt.

A kéz összehúzta a bőrfüggönyt, hogy a heves szél ellen megvédjen egy arcot, amely nem akart mutatkozni.

Ez a kéz nagyon kicsinek látszott, de nagyon hatalmasnak, olyan hatalmasnak, hogy úgy rémlett, mintha az egész házat ott tartaná a függöny redőjében.

Pedig nem is férfikéz volt, mert éppen olyan fehéren tündökölt, mint a leány meztelen teste.

Kárognák eszébe villant, hogy kirohan és a boldogtalan leány segítségére siet. Méréra szívet tépően üvöltött és Harog belerúgott, Harog, aki annyira szerette a kutyáit. Betegnek érezte magát, szinte közel volt hozzá, hogy kiokádja lelkét, annyira fojtogatta az undor.

- Nem jó itt a levegő! - ismételte, már azt sem tudva mit beszél.

Elfordítva zavart tekintetét e látványtól, mely szédületbe ejtette, visszatért a katonák garázdálkodásához és szégyenkezve jutott eszébe, hogy ő is férfi, miképp azok, akik erre vetemedtek.

Az esetlen, tökrészeg katonák, akik örömükben ugrándoztak, minden percben hasra- vágódtak, felrúgták a tölgyfatuskókat és a vasfazekakat, akár üresek voltak, akár nem, - a katonák ocsmány karéja közepén fetrengett egy emberpár, amely a maga teljes meztelenségében tárta ki szeretkezését: fölül a nagy, szakállas katona, alul a fehértestű leány s a leány már nem sikoltozott, mert fogait mélyen belevágta a katona bikanyakába, aki üvöltött a fájdalomtól és a gyönyörtől.

Harog megszorította pengéjét, mely egy darab hánccsal volt a melléhez erősítve és azt forgatta fejében, hogy ne rohanjon-e ki, egymaga, fiatal pásztor a neustriai király egész hada ellen. Kétségkívül, a nehéz időkben sokat raboltak, városok kincsét, leányok szüzességét, de ezt a látványt még istentelenebbnek találta most, béke idején, amikor Chilperic ediktumai, bár egy amphora bort vetettek ki minden hold után, de megtiltották, hogy ok nélkül gyalázzák a rabszolganők becsületét. Harog szemei önkénytelenül parancsot lestek, odafentről, a sötét ház felől.

Mintha bosszantani akarta volna, a kéz elengedte a függönyt és eltűnt. Egy nagyon könnyű kis állat halk szökése volt, vissza a homályba. Harog kurtán Ragnacaire-t szólította.

- Sosem fog elhallgatni ez a dög? - sóhajtott Ragnacaire, aki szeretett volna újra elaludni és falnak fordult.

- Hadd ugasson a kutya, Ragna - mondta a pásztor, ma éjszaka joga van hozzá. - Mi meg keltsük fel a fejedelmet.

- Mi? A fejedelem hadba száll, - kurjantotta Rágná, vígan felszökve és megrázva bozontos üstökét, - én holtomig követem! Csuhaj! jól laktam, jó gyenge volt a hús... Hol vannak a fegyvereink?

- Mi nem megyünk a királlyal, - mondta Harog, haragtól villámló szemekkel. - A kínok füvére mondom, amelyet itt viselek a szívemen, egyetlen vagyonommal együtt, (hirtelen kirántotta kését) esküszöm, hogy előbb elveszem feleségül a kutyámat, mintsem, hogy a fejedelmet kövessem! Átkozott legyek, ha valaha is megházasodom ennek a fejedelemnek a szolgálatában, aki nem tudja megoltalmazni a leányok meztelen testét! A gyalázat házában vagyunk, Ragnacaire.

Harog nagy keresztet hasított a levegőben, amely olyan vakítón fénylett, mintha villámlott volna, mert másik kezében bámulatosan éles pengéjét rázta.

- Aunye! - dörmögte Ragnacaire egészen elképedve. - Mi történt itt, pásztor? A poklot látták szemeid? Lázad van?

- Gyerünk, Rágná, kergessük szét a farkasokat! A király majd aztán elítélhet bennünket. Nekem késem van. Nálad meg a kutyák...

Harog kinyitotta az ajtót, Ragnacaire meg összecsődítette a kutyákat, melyek körülöttük ténferegtek, riadóra készen.

A királyi ház udvarában csak békésen kockázó vagy iddogáló őröket találtak. A fáklyák fénye kialudt, már hajnalodon. A kövér szakállas katona, akinek a lábszárain sebhelyek váltakoztak a föltekert szíjjal, még aludt, a sárban fetrengve, mint szomszédjai, a disznók az árokban, mely a tábort környezte. Katonák jöttek-mentek, rendet csináltak, fölszedték a fazekakat, a fáklyákat és a fegyvereket. A tömlők fenekén maradi borral valószínűleg a meztelen leányt is fölszedték, teste legbensejében lappangó maradék szerelmével egyetemben.

Harog szemeit dörzsölte, még mindig abban a hitben, hogy álmodik.

- Farkassal álmodtál, te pásztor, - dünnyögte Ragnacaire nyugtalan ábrázattal fürkészve társát.

- Álmodtam... Úgy rémlett nekem, hogy egy teremtett lélek kiáltásait hallom. De csak a kutyám ugatott.

Ragnacaice megtapogatta Harog vállát, meggyőződött róla, hogy a fiatal legény hideg verejtéket izzadott.

- Lázad van. Feküdj vissza. Én majd ügyelek Mérérára, ha úgy a szívedhez nőtt. Kölykei a mieink lesznek.

- Ama éjszaka született kölyköket megtartjuk magunknak. A fejedelem nem vette meg őket, hisz nem voltak a falkában.

- Meg aztán a szuka terhe az első gazdát illeti, - erősített Ragnacaire.

- Bizonyosan tudod, Rágná?

- Olyan bizonyosan, mint ahogy Isten csak egyetlen egy van a maga nemében!

Beértek az istállóba, nyomukban a szepegő, zsémbes kutyákkal.

Méréra nem üvöltött már, kész művére telepedve, egy eleven kis kutyakölyköt nyalogatott, amely hófehéren hevert a négy másik csaknem tintafekete kölyök holttestén.

Harog lógó fejjel ült le.

- Soha nem láttam ennél fehérebbet, sem az égen, ahol tejszínű fellegek úsznak, sem a földön, ahol le kell ölnünk a húsvéti bárányt!

- Szép kis kutya, - sóhajtotta Ragnacaire, - de mégis kár, hogy elvesztettük a feketéket, mert nehezebben akad rájuk a farkas.

- Még farkasbőrbe öltözve is ráakadnék a világ minden asszonya között! - felelte Harog lázasan.

Erre, azt képzelve, hogy a forróláz torkon ragadta társát, Ragnacaire egy nyaláb szalmát vetett Harogra.

[1] A király Chelles-be, Párizs tartományban fekvő városba utazott. (Grégoire de Tours; A frankok egyháztörténete, V. XL.)

II.

…Kolostorba küldték,
ahol apácaruhába öltözött...
Grégoire de Tours

Mind a kelten remegve léptek be a királyhoz, mind a ketten remegve, egyik a félsztől, másik a különös rémülettől, mely éjszaka felriasztotta, és mind a ketten térdre vetették magukat.

Tágas, templom magasságú teremben voltak, amely még a reggeli napfényben is sötét volt, s a levegő tele volt bor- és hússzaggal. Egy percig nem merték fölemelni tekintetüket. Ragnacaire széles háta úgy görnyedezett, mint viharban a fák. Harog bús fejében olyan gondolatok jártak, amelyek nem nagy tiszteletet ébresztettek benne. Mind a ketten jobban érezték volna magukat az erdő közepén.

A katonák, akik mindkettőjük vállát megmarkolták, nagyon reájuk nehezedtek, de ők nem láttak belőlük egyebet, csak a gerendára akasztott lándzsájuk vasát, mely lépcsőül szolgált a királynak, ha lelépett ágyából.

Chilperic hanyatt feküdt az ágyon és úgy látszik aludt, rókabőrbe és egy nagy vörös köpenybe takarózva. Úgy mutatkozott az emberek előtt, ahogyan előtte való este lefeküdt. Ágya, mely nappal trónul szolgált, szörnyű rendetlenségben volt, fegyverek és női ruhadarabok egymás hegyén-hátán feküdtek rajta. A neustriai fejedelem vászonbugyogót viselt, meztelen lábai piszkosak és idomtalanok voltak, szarúkemény talpakkal. Bozontos melle zsírosán fénylett a szőrszálak között, nyakán legendás gyöngysort viselt, különböző nagyságú piros gyöngyökből, melyek egyszerű lila magokkal váltakoztak. Nehéz ezüst karperecek borították hájas csuklóit és sárga selyemkendő csavarodott potrohos derekára, aminőt táncosnők szoktak viselni.

De feje megőrzött valami nagyúri méltóságot, dús szőke haja koszorúba fonva, arany szálakkal elegyen, szép királyi ékkel körítetté fejét, amely alatt zöldbe játszó kék szemei úgy csillogtak, mint két reményt keltő ígéret.

A felébredtekor megivott bortól kissé ellágyult. Atyai hangon szólott hozzájuk.

- Hűséges szolgáim vagytok. Hozzátok és test őrségemhez méltó kutyákat neveltetek nekem. De csupáncsak a kutyák kedvéért nem hivattalak volna ide olyan messziről. Nem tértek vissza üres kézzel innen. Gondjaitokra bízok valakit, aki nagyon a szívemhez nőtt. Poitiers-ből jöttök, ahol Krisztusnak szent kolostora vagyon. Tudni akarom, történnek-e még csodák falai között és magasak-e azok a falak. Beszéljetek őszintén.

Ragnacaire a gerendán kuporgott, amely a trónus első lépcsőfoka volt. Lesunyta fejét rémültében, mert ezt a szokatlanul piszkos, szokatlanul kiöltözött embert, Chilperic-et, Neustria fejedelmét nagyon gonosz és nagyon kicsapongó fenevadnak tartották. Múlt éjszaka mindenki igen keveset aludt a chelles-i táborban, már pedig ennek komoly oka lehetett. Ha részeg volt a fejedelem, kegyetlen mókákat engedett meg magának. Az egész szoba friss tivornyáról tanúskodott. A földön húsdarabők hevertek, melyek a tálakról potyogtak le, egy kádban, római szokás szerint, mely a frank fejedelmeknél is dívott, boros tömlőket és gyümölcsöt hűtöttek. Ez a nemes fémekkel díszített bronzkád jól jellemezte a fejedelem hivalkodását, aki pazarló barbár létére szerette asztalánál a fényűzést.

Az ágy mögött, a falon ércpajzsok és nagyon széles kardok lógtak, meg olajjal megkent, kétélű fejszék, egyik-másik csorbán, dicső sérüléseivel azokat a még dicsőbb sérüléseket sejtetve, melyeket valamelyik áldozata koponyájában okozott.

A királyi nyoszolya közelében nagyon büdös volt.

Harog keresztbe fonta karjait, várva, hogy rázuhanjanak a parancsok, mint megannyi korbácsütés és orrcimpái reszkettek a dühtől. Fekete szemei, melyek éppoly fényesek voltak, mint a király szemei, csak nem olyan hamisak, lázasan tüzeltek, mert még mindig nem tért magához éjszakai rémlátásából. Alázatosan kellett felelnie. Azt mondták, a gazdának menten elfogyott a türelme, akárhogy bizalmaskodott is velük, mint afféle víg bajtárs.

- Mit gondolsz, kis pásztor, Radegunda háza felől? - kérdezte Chilperic Haroghoz fordulva.

A kis pásztorember fölegyenesedett, karcsúan, soványan, mint a farkast szimatoló agár.

- Azt gondolom, - felelte nyugodtan - hogy börtönnek éppen jó.

- Számítottam erre, gyerekeim! Jó börtön a Radegunda kolostora! Ahol reggeltől estig és estétől reggelig zsolozsmákat énekelnek, ott a hideg kövek között kialszik a megkergült leányok tüze! Harog? Harognak hívnak, jó keményen hangzik, tetszik a neved! Rád bízok egy lányt, a terhes szukákra és rád, aki tudsz vigyázni. Hej, tanúim az istenek, hogy Isten (jöjjön el a te országod) bűneim ostorozására bocsátotta rám azt a leányt. Gerjedtebb az, szegény gyerekeim, mint borókarügyezéskor a farkasszuka. Óvakodjatok tőle és végzetes hálójától. Most állandó zár alá rakatom, papjaink tanácsára. Keresztény vagy, Harog?

- A szent keresztre! - felelte a pásztor, hirtelen megváltozott hangon.

- Úgy gondolom, jámbor keresztényi cselekedet Radagunda kolostorába küldeni egy szüzet. Te viszed oda lányomat, Basine-t, két fehér ökröt fogatok a szekeretek elé. (Ebből is kiviláglik, hogy megbecsülöm a véremet, mert fehér ökrösfogat itt csak a királynőnek jár). Meztelenül ragadjátok meg, ahogy bűnében találtatott, és lepedőbe csavarjátok, amíg ciliciumot nem kap. Csak vizet igyék, és csak a kutyák eledelét egye, mert a bor és hús vágyakat táplál a testében, amely amúgy is bizsereg a szerelmi vágytól. Te nagy vörös, Ragnacaire, neked meg ott legyen a szemed az ökrökön, hogy egyforma lépésben menjenek. Miért nem mukkan meg se, Harog? Ez a nagy vörös fickó?

- Bocsáss meg neki, fejedelem. Fél az ábrázatodtól - dörmögte a pásztor fogait csikorgatva.

- Ezt már szeretem, - mondta Chilperic naivul - néma jobbágy, aki retteg a színem előtt. Nem nevetem ki...

Félbeszakította beszédét, nehéz, mártástól ragacsos bajuszában babrált.

- Nehéz a szívem, szegény jobbágyaim! Elviszitek lányomat, Basine-t, akarom mondani Audovére megboldogult királynő leányát, a mi isteneink és Isten nyugosztalja a lelkét! Bizony, az én vérem ő, ahogy mondtam. Ti kíséritek a Szent Kereszt kolostoráig, Poitiers-be. Itt majd átadjátok annak a kezébe, aki parancsot kapott arra, hogy egész életére és mindörökre kigyógyítsa. Ha nem lenne az én édes lányom, nem hinnék a vezeklésében, de lesz hozzá lelkiereje és imádkozni fog valameddig én verekedni fogok, vagyis halálom napjáig. Olyan vagyok, mint a kőszikla. Száz évig fogok élni, ha nem tovább. (Felállt, kissé ingadozva.) Harog és te, nagy vörös Rágná... Ragnacaire induljatok késedelem nélkül és vigyétek magatokkal ezt a lázadozó leányt, ezt a pokol fajzatját, aki ma éjszaka is a katonáimmal ölelkezett, akár csak a legszemérmetlenebb rabszolganőm. Én mondom nektek, pedig én nem hazudok.

Harog már nem a királyt nézte, hanem a kétélű szekercét, mely ágya fölött szikrázott.

Ragnacaire nem értette meg, hogy mit főztek ki. Tele babonás rémülettel, a földre borulva, úgyhogy nagy hatalmas teste nem volt magasabb egy gyereknél, sorba fohászkodott valamennyi szenthez, akiket rövid idő óta ismert és néhány régi gall istenhez, akiknek olyan dús szakálluk volt, mint az előtte trónoló kétszínű fejedelem bajusza.

- Megértettetek, derék vitézeim? - tette hozzá Chilperic.

- Teljesülni fog a parancsod - felelte Harog, felocsúdva révedezéséből, a fejedelem szeme közé nézve. - Elvisszük lányodat a kolostorba, és nem fogunk emlékezni a vétkére. Rangjához méltóan bánunk vele s az ökrök egyforma lépésben fognak haladni... Esküszöm, nem fogjuk ráemelni a szemünket.

Chilperic visszafeküdt és nagy, sűrű nevetésben tört ki, mint a pálinka, melyet hajnal óta öntött magába.

- Hát akkor ajánlom, hogy hosszú tövisekkel varrjátok be a szemeteket, mert szép az én lányom, fiaim, és legutolsó jobbágyomnak is meg tudja mutatni a szépségét. No menjetek, menjetek! Jó utat kívánok, kerékvágás és kavics nélkülit, szarvasgímnek való utat! Menjetek, jó utazás!...

Tréfás mozdulattal elküldte őket, talán mert már nagyon áhította az italt, talán azért, hogy elűzze a rémlátás döbbenetéi, talán mert egyszerűen szomjas volt…

Ragnacaire kimenet beleütközött a kádba, a kád fájdalmas hangot adott, amitől a pásztor végkép megrökönyödött. Harog nyílegyenesen ment egészen a rézajtóig, melyet a lándzsák, hegyével tártak ki előttük. A fiatal pásztor titokban magához szorította kése pengéjét. Beszélnie kellett volna, kiordítani mindent, amit tudott, megmondani az igazat, amelynek Basine atyja talán a felét se találta ki, de mikor a kétélű bárdot szemlélte az ágy fölött, Harog, az álmodozó kis pásztor másvalamit is észrevett, még sokkal titokzatosabb dolgot.

Újra meglátta a kezet, az éjszakai fehér és hatalmas kezet, piros posztót lobogtatva, bíborrongyot, mely úgy hömpölygő tt a király fegyverei fölött, mint egy vérpatak. Valaki hallgatózott. Kém volt, vagy leselkedő rabszolga... Rabszolganő keze volt az a fehér kéz, azok a hegyes ujjak, melyek görbe macskakörmökben végződtek?

Harog, hirtelen megvilágosodva, meglátta a teljes igazságot, egész arcát, egész testét és két fehér oroszlánkarmát.

Felismerte a titokzatos kezel, anélkül, hogy valaha is a vállán érezte volna Fredegunda királynő kezét.[1]

És bölcsen tudott hallgatni.

Mikor visszaérkeztek az óljukba, ahol derék kutyáik ugatása s a disznók visítása fogadta őket, meg a felrebbent baromfiak, melyeket üldözőbe vettek, s ahol a két fiatal legény otthonosabban érezte magát. Volt egy darab füstölt szalonnájuk, akkora, hogy egész fatönköt betakart, egy fazék mézes vizük és kenyerük sült a kemencében. Csendesen falatoztak, egy- egy falatot a kutyáknak vetve. Méréra, a szuka, kölykeit nyalta-falta.

- A gazda födele alatt világra jött kölykök őt illetik, - zsémbelődött Ragnacaire, aki majd megfulladt a szalonnától.

- Én mégis elviszem a szukát is, meg a kölykét is.

- Harog, csakugyan megteszed? - lihegett Ragnacaire álmélkodva a pásztor akaraterején, aki nála jobb fiskális volt ebben az örökösödési perben.

- Csak a kicsit viszem magammal, Rágná, mert az is szuka s a kanoknak egy is elég... legalább úgy vettem észre... Csakhogy az anyja magától utánunk fog jönni, mert az újszülöttnek szüksége van az anyatejre.

Rágnácaira fölemelte poharát.

- Ej ha! Aunye! - lihegte Ragna fuldokolva. - Olyan ravasz vagy, mint a csillag, olt az ajtóhasadék mögött. Ember vagy a talpadón, én mondom! De ha rablással vádolnak bennünket?

- Minket semmivel se vádolnak meg. Becsesebb portékát viszünk egy ma született szuka testénél, a lányát visszük...

Elhallgatott, hirtelen elszédülve:

- Azt a bűnös némbert!... - mormogta Ragnacaire undorral...

- Chilperic király és Audovére királyasszony leányát. Ugyanazt... akit odalöktek a katonáknak, ma éjszaka, mikor aludtunk.

Ragnacaire elszörnyedve nyújtotta poharát, fejét elfordítva.

- A fejedelem egészségére!

- A mienkre, Rágná.

Harog egy hajtásra kiitta, azután felállt, nyújtózkodott, tagjait ropogtatva, mint a vékony agár, mikor sokáig aludt.

- Indulnunk kell. A szekér meg az ökrök azóta már készen állnak az árok másik oldalán. Szedj össze annyi szalmát, amennyit csak tudsz, szép tiszta szalmát, aztán kérj a szolgálóktól egy lepedőt.

- Hol adják át a lányt, Harog?

- Az nem a mi dolgunk. Nekünk a szemünket se szabad ráemelnünk, megesküdtem mindkettőnk nevében.

Ragnacaire nyugtalannak látszott.

- Jaj! Mit csinálunk, mikor ráismerünk?

- Sose láttuk, Rágná!

Ragnacaire nem szegült ellene barátja, a pásztor parancsainak. Világéletében kutyákat nevelt, nem asszonyokat kísért s így nem sokat értett a nyájaskodáshoz, de tudott engedelmeskedni, mert barátja, a pásztor nekiszögezte azt a különös kristálytiszta fényt, mely szemeiből sugárzott és mindig azt tette vele, amit akart.

Akármit mondott volna, csak azt bizonyította volna be, hogy hiába beszél. Egyébként a maga részéről bizonyosan tudta, hogy soha nem látta a neustriai király leányát. Ami pedig a pásztor álmát illeti? Különös álom volt, mely úgy összetartozott az eseményekkel, ahogy az üstökös nagy felfordulások előtt szokott megjelenni! Az egész dologból egy hasznuk volt, a kis fehér kutya, mely négy döglött kutyával együtt jött a világra, már pedig ez rossz előjel volt. Ragnacaire gondterhes ábrázattal ment ki, egy nyaláb szalmával a karján.

A tavaszi reggel könnyeken keresztül mosolygott. A nagy esőzések lemosták az utakról a bűzhödt sárréteget. A csillogó fák megrázták magukat és úgy tűntek fel, mint óriási madarak, szárnyaikat kitárva a szélbe, mely megszárítja tollaikat; az erdők fekete mélye oly megnyugtató volt átlátszó fényében. A tiszta kék égen csak néhány könnyű felhő úszkált, frissen mosott vászonfodrok, gyapjúfürtök, amelyek kicsúsztak a szórakozott cselédlányok ujjai közül, akiket jobban érdekelt a szeretőjük, ott a pajta szénájában, mint öreg gazdájuk puha ágya. A kakasok harciasai! kukorékoltak, a tyúkok megtojták első tojásukat, a lovak, a bárányok a tábor körül kergetőztek, a tunya katonákat mulattatva, akik még nem aludták ki az éjszakai tivornyát, a magas, harmatos fű mentén heverve. Egy páva rikoltott a fejedelem házának tetején, kimeresztve farka kerekén a száz zafírszemgolyót, melyekben az ég szokott a földre nézni.