A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ruth Shaw: The Bookseller at the End of the World

© Ruth Shaw (2022)

First published in 2022 by Allen & Unwin NZ

A fotók a szerző személyes gyűjteményének részét képezik.

Fordította

Vándor Judit

Hungarian translation © Vándor Judit, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítótervező: Saskia Nicol

Illusztrátor: Sophie Watson

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-588-3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Szerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

1. fejezet: Két Kicsiny Könyvesbolt

2. fejezet: A könyvek és az üzlet kezdete

3. fejezet: Tartsd kézben a lapokat!

4. fejezet: Naseby

5. fejezet: 1963

6. fejezet: Irány a tengerészet!

7. fejezet: A Stewart-sziget és találkozás Lance-szel

8. fejezet: Püspöki konyha

9. fejezet: Mindenki a fedélzetre!

10. fejezet: Kis időre tolvaj leszek

11. fejezet: Újabb tragédia

12. fejezet: Érkezés Rabaulba

13. fejezet: Kérlek, aggódjatok!

14. fejezet: Levelek otthonról

15. fejezet: Szökés

16. fejezet: Csöndben ne lépj…

17. fejezet: A Madhatter’s Mansion

18. fejezet: Házasság, marihuána, menazséria

19. fejezet: Valami csoda

20. fejezet: Tiltakozz sokszor, engedelmeskedj ritkán

21. fejezet: Utcai harcos

22. fejezet: Hív az otthon

23. fejezet: Hazatérés

24. fejezet: Lance kalandjai

25. fejezet: Megtalálom a fiamat

26. fejezet: Az én kék szemű fiam

27. fejezet: Könyvárus a világ végén

28. fejezet: Otthon

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Csodálatos anyámnak, Fredának

(1925. november–1972. június),

és áldozatkész férjemnek, Lance-nek:

első és utolsó szerelmemnek

1. fejezet

Két Kicsiny Könyvesbolt

A Hillside Road és a Home Street sarkán, a Manapōuri-tóval szemben található az élénk színekre festett Two Wee Bookshops, azaz a Két Kicsiny Könyvesbolt, körülötte növényekkel, könyvritkaságokkal és néhány bolondos gyerekjátékkal.

Késő szeptembertől április közepéig minden áldott nap, beleértve a hétvégéket is, kinyitom a boltot. A Hillside Road és a Southern Scenic Highway sarkán jól láthatóan leparkolom zöld, 1961-es Fiat 500-omat, oldalán a felirattal: „Új-Zéland legkisebb könyvesboltja”. A Home Street sarkára kiteszem a NYITVA táblát, utána elrendezem a különböző asztalkákat és a színesre pingált régi iskolapadokat, és kipakolom rájuk a könyveket. A fekete táblára felírom: NYITVA, KÉREM, HANGOSAN KONGASSON, HA NEM VAGYOK ITT! Az ajtó mellett egy birkakolomp lóg, olyan erős a hangja, hogy bárhol vagyok is a fákkal borított birtokon, biztosan meghallom.

Hetvenéves voltam, amikor úgy döntöttem, hogy nyugdíjas szórakozásként, hobbiból ismét nyitok egy könyvesboltot. Az első üzletünk majdnem harminc évvel korábban egy vitorlás hajón volt; a férjemmel, Lance-szel Fjordlandi Ökológiai Vakáció néven működtettünk egy jacht charterjáratot, ahol könyveket is árultunk.

Könyvesboltba általában azok mennek, akik szeretik a könyveket. De a Two Wee Bookshops még annak is felkelti a figyelmét, aki véletlenül vetődik erre. Talán az élénk színek teszik, vagy a régi ablakoknak és ajtónak köszönhető, vagy csak annak hogy tényleg, valóban nagyon kicsik. Tibor Budapestről keveredett ide, elhúzott a kis házak mellett, de amikor megpillantotta a sarki táblán a „könyvesbolt” feliratot, gyorsan visszafordult, és aztán egy hónapig a kerti kunyhónkban lakott. Kórházi ápolóként dolgozott, de hosszabb szabadságot vett ki, hogy lakóautóval utazhasson. Szállásért és ételért cserébe az otthonunkat körbeölelő kis erdőben dolgozott. Imádta a könyveket, rengeteg időt töltött a boltban, üldögélt, olvasott, trécselt a vevőimmel. Ha valamiért el kellett mennem, ő nyitott ki helyettem, és sok kötetnek talált gazdát. Amikor elutazott, potyogtak a könnyek; ő nem akart elmenni, mi pedig szomorúan vettünk tőle búcsút.

Utána megismertük Janát, a fiatal német lányt, aki egyszer csak bejött, leült egy székre, és sírni kezdett, egy addigra már átázott zsebkendőbe fújva az orrát. Magamhoz öleltem, amíg zokogott. Elmondta, hogy épp most ért véget a kapcsolata. Míg behívtam magunkhoz, Lance állt be helyettem a boltba a maga szokásos megértő és együttérző módján. Ő a könyvesbolt személyes tanácsadója, aki megszámlálhatatlan csésze teát és kávét szolgál fel a nap folyamán. A férjem mindenes és ezermester is, reggelente ő segít kinyitni a boltot. Jana egy hétig maradt velünk.

Majd jött a lengyel Lili, akit annyira gyötört a honvágy, hogy állandóan beszélni akart róla – és, biz’ isten, beszélt is! Mindent megtudtam az egész családjáról, a nagyszüleit is beleértve. Elmesélte, hova járt iskolába és merre utazgatott Új-Zélandon. Lélegzetvételnyi szünetet sem tartott monológjában; végül abba is beavatott, hogyan szakított a barátjával.

Azután megérkezett Adam Ausztráliából. Körülbelül huszonegy éves lehetett, megtermett, széles vállú alak, pimasz mosollyal. Milford Soundban dolgozott, és épp volt pár szabadnapja.

– Szeretném megtudni, hogyan kell könyvet olvasni – kezdte.

Ilyet még soha nem hallottam, de úgy gondoltam, ha valaki tudja, hogyan kell könyvet olvasni, az a könyvesbolti eladó.

– Mi érdekel, Adam? – kérdeztem.

– Nem sok minden. A füvet szeretem. Szívni és termeszteni.

Cseppet meghökkentett a nyíltsága – hiszen nem is ismert. De belegondoltam, milyennek láthat egy idegen. A védjegyem: bő indiai pamutnadrág, térdig érő tunika, a fejemen színes kalap. Megértettem, mit látott bennem.

– Van itt egy könyv számodra. Csak várj egy kicsit, mert a saját könyvtáramból való, és nem eladó.

Bogor, írta Burton Silver, 1980-ban adták ki. Képregény egy magányos erdőlakóról, Bogorról, aki összebarátkozik egy marihuánát termesztő sündisznóval. A sün egyébként csigákon él, ezeket szintén ő tenyészti, és marihuánával táplálja. A képregény először a New Zealand Listener magazinban jelent meg, folytatásokban, 1973–1995 között, ez volt Új-Zéland leghosszabb ideig futó képregénysorozata. Mind beleszerettünk a történetbe, ami abban az időben meglehetősen radikálisnak számított. Aztán hamarosan megjelentek a Bogor-könyvek, amelyeket ma már gyűjtenek.

A könyvvel visszamentem a boltba, és elmeséltem Bogor és a kedves sündisznó történetét, aki betépett csigákon élt.

– Imádni fogod. Könnyű olvasni, és ha egyszer elkezded, biztos vagyok benne, hogy nem tudod letenni.

És Adam elkezdte. Amikor visszahozta a könyvet, elújságolta, hogy felment a Trade Mere, hátha megszerezhet néhány példányt a saját gyűjteményébe.

* * *

EGY NAPON egy Alan nevű férfi érkezett hozzánk. Csendben letelepedett a bejárat előtti lépcsőre, olyan görnyedten, hogy a feje majdnem a térdét verte.

– Jöjjön be, üljön le! – hívtam. – Bezárom az ajtót, hogy kicsit magában lehessen.

– Nem, ilyet nem várhatok senkitől – felelte, de végül mégis felállt, és bejött a boltba. Én kisiettem, megfordítottam a NYITVA táblát, letöröltem a krétakiírást, és bezártam az ajtót. Néhány percig csendben ültünk, aztán bemutatkoztam. Amikor ránéztem, sírt.

Az otthonunk közvetlenül a könyvesbolt mellett van, úgyhogy átszaladtam, és megkértem Lance-t, hogy készítsen két csésze kávét és hozza át. Gyakran kérek tőle ilyesmit, amikor sok a dolgom, és kint is várakoznak, hogy bejussanak a már zsúfolt boltocskába. Ha öt vevőnél több van, már mozdulni sem lehet! Lance ilyenkor az életéről mesél imádni való érdekességeket a vásárlóknak, közben kávét és teát készít. Szerencsére ő is szeret olvasni, úgyhogy meg lehet vele vitatni az olvasmányokat is, ha erre van igény.

A kávé hamarosan megérkezett: az egyikben csak tej, a másikban tej és cukor. Lance jól tippelt: Alan a „tejjel és cukorral” típusú emberek közé tartozott.

– Köszönöm, Ruth! – mondta Alan. – Azt hiszem, a sors keze, hogy épp ide jöttem, bár egyáltalán nem olvasok könyveket.

– Sokan jönnek ide, akik nem olvasnak.

– A színek és az ajtófélfán lógó kolomp vonta magára a figyelmemet. Tűzoltó vagyok Új-Dél-Walesben, de szóltak, hogy vegyek ki szabadnapot. És most itt vagyok. – Sóhajtott, és rám nézett. – Maga szerint cserben hagytam a munkatársaimat? Mert én így érzem. Még mindig kint dolgoznak. És mindegy, hova megyek, mindenhol érzem a füstöt. – Olyan rettenetesek voltak abban az évben az ausztrál bozóttüzek, hogy még Új-Zélandra, a Déli-sziget legvégébe is eljutott a füst, az ég pedig vérzett a tűz vörösétől.

Több mint egy órát beszélgettünk. Sírnom kellett, ha belegondoltam, milyen borzalmakon ment keresztül ez a férfi és hova kell visszatérnie.

Végül felállt, a kávésbögrét az egyik kis asztalkára tette, kivett egy papír zsebkendőt az ilyen helyzetekre fenntartott dobozból, és kifújta az orrát.

– Köszönöm, Ruth! Maga pontosan az az ember, akire egy kimerült és megviselt tűzoltónak szüksége van.

Megöleltem, felnéztem rá, mert sokkal magasabb volt nálam, és mosolyogtam. Tudtam, hogy másnap a Kepler Trackre megy.

– Próbálja megérezni az erdő illatát – tanácsoltam. – Szívja be a hegyi levegőt, és ne feledje: amikor visszamegy, kész lesz újra együtt dolgozni a társaival. Van itt magának egy édes kis könyv. – A kezébe nyomtam a Furry Logic: A guide to life little challenges egyik példányát. – Ez majd megmosolyogtatja. Talán még meg is nevetteti.

Alan elvigyorodott. Kinyitottam az ajtót, és amikor befordult a sarkon a tó felé vezető útra, ismét kitettem a NYITVA táblát.

Vannak napok, amikor több könyvet ajándékozok, mint amennyit eladok; egyike a nyugdíjas lét örömeinek, hogy nincs rajtam nyomás, hogy muszáj pénzt keresnem. Sokkal nagyobb örömet okoz, ha valakinek odaajándékozhatok egy tökéletesen rászabott könyvet, mint ha eladnám.

* * *

A KISEBBIK KÖNYVESBOLT, a Children’s Bookshop, a gyerekeké. Ez a kerítés mögött lapul, csak a vörösre festett bejárata látszik; éppen egy méter magas.

A gyerekek jönnek-mennek, gyakran leülnek, olvasnak, közben magukhoz ölelnek egy puha játék figurát azok közül, amelyek az alsó polcon sorakozva várnak az értékes figyelmükre. Az anyukák, apukák, nagyszülők megkeresik gyerekkoruk kedvenc könyveit, és olvasás közben elmerengenek az emlékeiken.

Az egyik sarok a kölcsönkönyvtár. A Covid19 előtti időkben megengedtem, hogy a gyerekek egy-egy éjszakára kikölcsönözzenek egy könyvet, és azzal együtt valamelyik puha plüssjátékot. Mindegyik játéknak az a gyerek adott nevet, aki elsőnek kölcsönözte ki. Mikor visszakapom a játékokat, kimosom és kiteszem őket száradni. A szárítókötelem gyakran van tele a fülüknél vagy farkuknál fölcsipeszezett, szőrös játék állatokkal. Az iker mackók neve Méz és Juhar, egy nagyon fehér, szőrös cicáé Blizzard McMurray, ott lóg Mornington, a macska, Camo, a teve, Moon, a sárga kacsa és Bouncy, a nyuszi.

Beet, a kis, fehér barit két éjszakára adtam kölcsön, kicsit nyirkosan érkezett vissza, sáros is lett, fűszálak is tapadtak rá.

– Hahó, úgy tűnik, Beenek remek vakációja volt! – mondtam.

– Éjszakára betettem a többi bárányhoz, hogy ne érezze magát egyedül.

– Remek ötlet. Biztos nagyon élvezte.

Bee már a polcon ül, és a mosás után ismét makulátlanul fehér.

Tama, aki a szünidőit Manapōuriban tölti, a nagyszüleinél, gyakran betér a boltba. Nagyon komoly kisfiú, sokszor elmerül a gondolataiban, de időnként megcsillogtatja a humorát. Ő Morgót, a kitömött kisoroszlánt vitte haza hálótársul. Mielőtt kiment volna, figyelmeztettem, hogy Morgót mosógépben mostam ki, ettől a bömbölése nem igazi bömbölés már, inkább szelíd hörgés.

Tama mosolygott, és azt mondta, semmi baj.

Mikor másnap visszahozta Morgót, mélyen a szemembe nézett.

– Azt hiszem, túl szigorú voltál Morgóval. Egészen rendesen bömböl.

A kölcsönkönyvtárban az egyik kedvenc A Bársony Nyuszi.

„Mit jelent IGAZINAK lenni? – kérdezte egy nap a Bársony Nyuszi.

– Az igaziságnak semmi köze nincs ahhoz, hogy miből készültél – mondta a Bőr Lovacska. – Ez olyasvalami, ami csak úgy megtörténik veled. Amikor egy kisgyerek hosszú időn keresztül nagyon szeret, nem csupán játszik veled, hanem szívből, IGAZÁBÓL szeret, akkor leszel te is Igazi.” {1}

Sokszor olvastam ezt a könyvet, és ez a mondat azokra az időkre emlékeztet, amikor valóban megértettem, mit jelent az a szó, hogy „igazi”.

{1} Solymos Andrea fordítása.