AZ

UTOLSÓ

PÁRBAJ

Eric Jager

GABO

Eric Jager: The Last Duel

Broadway Books, New York, 2005

This translation published by arrangement with Crown,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Bori Erzsébet

Lektorálta: dr. Gálffy László

Térképek: John Burgoyne

Tördelés: Gelányi Mariann

THE LAST DUEL film artwork

© 2021 20th Century Studios. All Rights Reserved.

Copyright © Eric Jager, 2004

Hungarian translation © Bori Erzsébet jogutódai, 2021

Hungarian edition © GABO, 2021

Maps © John Burgoyne, 2021

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-242-5

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

PEGNEK

sine qua non

Az istenítélet bonyolult szabályai semmit sem bíztak a véletlenre – kivéve persze magát a végeredményt.

MARTIN MONESTIER:

Duels: les combats singuliers

Ez volt az utolsó párviadal, amelyet a párizsi Parlament engedélyezett.

J. A. BUCHON,
JEAN FROISSART KRÓNIKÁJÁNAK
szerkesztője.

Senki sem ismeri a teljes igazságot.

JEAN LE COQ, PÁRIZSI ÜGYVÉD,
XIV. SZÁZAD VÉGE

TARTALOM

A szerző jegyzete

Prológus

ELSŐ  RÉSZ

1. CARROUGES

2. A VISZÁLY

3. CSATA ÉS OSTROM

4. A FŐBENJÁRÓ BŰN

5. A KIHÍVÁS

6. A VIZSGÁLAT

MÁSODIK RÉSZ

7. ISTENÍTÉLET

8. ESKÜTÉTELEK ÉS UTOLSÓ SZAVAK

9. PÁRBAJ MINDHALÁLIG

10. ZÁRDA ÉS KERESZTES HÁBORÚ

EPILÓGUS

Függelék: A viszály utóélete

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forrásjegyzék

A SZERZŐ JEGYZETE

E könyv ötlete tíz évvel ezelőtt merült fel bennem, miközben egy középkori beszámolót olvastam Carrouges-i János és Jacques Le Gris legendás párviadaláról. A történettől elbűvölten gyűjteni kezdtem mindent, amit csak az esetről találtam. Végül elutaztam Normandiába és Párizsba, hogy kéziratok után kutassak a levéltárakban, és felkeressem a helyszíneket, ahol ez a több mint hatszáz éves dráma lejátszódott. Az így keletkezett könyv eredeti forrásokon – krónikákon, periratokon és más fennmaradt történelmi dokumentumokon – alapuló igaz történet. Valamennyi szereplő, helyszín, dátum és sok egyéb részlet – köztük az, amit az emberek mondtak és tettek, a törvényszék előtt elhangzott, gyakran egymásnak ellentmondó állítások, a kifizetett és átvett pénzösszegek, de még az időjárás is – valóságos és forrásokkal alátámasztott. Ahol a források ellentmondóak, ott a legvalószínűbb változatot követtem. Amiről pedig hallgatnak a feljegyzések, azt saját kútfőből beszélem el, de mindvégig a múlt hangjára fülelve.

Franciaország 1380-ban.

VI. Károly, akit tizenegy évesen koronáztak meg 1380-ban, hűbérbirtokok laza hálózatát kapta örökül, amelynek jó része nagy hatalmú rokonai vagy az ellenség kezén volt.

Normandia 1380-ban.

A Carrouges család, Perche és Alençon grófjának vazallusa Normandia ma Calvados és Orne néven ismert vidékén birtokolt földeket. Az ábrán a középkori útvonalak láthatók.

PROLÓGUS

Pár nappal 1386 karácsonya után, egy hideg reggelen több ezer ember zsúfolódott össze egy tágas térségen egy párizsi apátság mögött, hogy tanúja legyen két lovag halálos párviadalának. A négyszögletes bajvívó porondot magas palánkkal kerítették körül, és lándzsás katonák őrizték. VI. Károly, a franciák tizennyolc éves királya és udvartartása számára színpompás emelvényt ácsoltak az egyik oldalon, míg a bámész sokaság körbevette a porondot.

A két bajvívó teljes páncélzatban, karddal és tőrrel az övében egymással szemben foglalt helyet a porond két végén nyíló, nehéz kapuk mellett felállított trónusszerű székeken. Mindkét kapunál dobrokoló harci mént tartottak kantárszáron a segédek, miközben a papok sietve eltüntették a küzdőtérről az oltárt és a feszületet, amelynél az imént tett esküt a két ellenfél.

A marsall jelére a lovagok lóra ültek, és lándzsát ragadva berúgtattak a porondra. Az őrök becsapták utánuk a kaput, foglyul ejtve a két embert a nehéz cölöpkerítésen belül. Ott kell megküzdeniük a menekülés és a kegyelem minden reménye nélkül, amíg az egyik meg nem öli a másikat, így bizonyítván a maga igazát, és betöltve az istenítéletet.

Az izgatott tömeg nemcsak a két ádáz harcost és az ifjú királyt figyelte fényes udvartartása körében, hanem azt a gyönyörű hölgyet is, aki egymagában ült a porond fölött egy bakacsinba vont emelvényen, talpig gyászban, szintén katonák őrizete alatt.

Megérezvén a rátapadó sok ezer szempárt, és erőt gyűjtve a rá váró megpróbáltatáshoz, merőn bámulta maga előtt a lapos, sima porondot, ahol hamarosan vérrel pecsételik meg a sorsát.

Ha a bajnoka megnyeri a párviadalt, és megöli ellenlábasát, akkor szabadon távozhat. Ám ha levágják a férfit, akkor a hölgy az életével fizet, mert hamisan esküdött.

A mártír szent, Becket Tamás napja volt, ünnepi hangulat uralkodott a sokaságban, és a hölgy tudta, hogy nem kevesen örülnének, ha a harcban legyőzött férfi mellett egy nő halálának is tanúi lehetnének.

Midőn a párizsi harangok elütötték az órát, a királyi marsall bevonult a porondra, és felemelt kézzel hallgatást parancsolt. Hamarosan kezdetét veszi az igazságot eldöntő bajvívás, az istenítélet.

ELSŐ RÉSZ

1
CARROUGES

A XIV. században hónapokig tartott, míg a lovagok és zarándokok eljutottak Párizsból vagy Rómából a Szentföldre, a szerzeteseknek és kereskedőknek pedig akár egy évnél is hosszabb időbe telt, mire Európából a Selyemúton át Kínába értek. Az európaiak még nem gyarmatosították Ázsiát, Afrikát, és még fel sem fedezték Amerikát. Sőt, Európa csak kis híján menekült meg attól, hogy leigázzák a muzulmán lovashadak, amelyek a VII. században özönlöttek ki Arábiából, keltek át hajón Afrikából, hogy meghódítsák Szicíliát és Spanyolhont, és hogy olyan távoli helyeken ütközzenek meg a keresztényekkel, mint a franciaországi Tours. A XIV. században már több mint hatszáz éve fenyegették a muzulmánok a keresztény világot, amely újabb és újabb keresztes hadjáratokat indított a hitetlen pogányok ellen.

Amikor nem egyesítette őket a közös cél, a keresztények gyakran egymással háborúztak. Európa királyainak és királynőinek, a fivéreknek, nővéreknek és oda-vissza házasodott unokatestvéreknek ez a kiterjedt családja szüntelenül perben és harcban állt egymással a trónokért és területekért. Az európai feudális monarchiák közötti gyakori háborúk romhalmazzá változtatták a városokat és falvakat, megölték vagy kiéheztették az embereket, és hatalmas adósságokba verték az uralkodókat, amelyeket a megemelt adókból és a pénz elértéktelenítéséből próbáltak törleszteni, vagy egyszerűen rátették a kezüket az olyan alkalmas áldozatok vagyonára, mint a zsidók.

A hatalmas francia királyság Európa közepén feküdt: huszonkét napi járóföld északtól délnek, tizenhat napi kelettől nyugatnak. A francia birodalom, a feudalizmus bölcsője immár csaknem tíz évszázadot ért meg. A római Gallia romjain alapították az V. században; Nagy Károly erőssége volt az iszlám uralta Spanyolországgal szemben a IX. században, és Európa leggazdagabb, legerősebb nemzete a XIV. század hajnalán. De néhány évtized múltán elpártolt tőle a szerencse, és a francia nemzet immár kétségbeesetten küzdött a túlélésért.

1339-ben az angolok átkeltek a La Manche csatornán, és megszállták Franciaországot: kezdetét vette az a hosszú, pusztító konfliktus, amit ma százéves háborúként ismerünk. Miután 1346-ban Crécynél levágták a francia lovagság színét-virágát, az angolok bevették Calais-t. Egy évtizeddel később Poitiers-nél szenvedtek súlyos vereséget a franciák: János királyt elfogták, Londonba vitték, és csak jelentős francia területekért, francia nemesi túszokért és csillagászati váltságdíjért – hárommillió arany écu! – cserébe engedték szabadon a koronás foglyot.

A királyuk elvesztésétől és visszaszerzésének magas árától felbolydult Franciaország polgárháborúba zuhant. A fellázadt nemesek elárulták János királyt, és csatlakoztak az angol megszállókhoz; az új adók miatt felbőszült parasztok megölték földesuraikat; Párizs ingadozó polgárai pártokra szakadtak, és egymást gyilkolták az utcákon. A nép nyomorát ismétlődő aszály és rossz termés súlyosbította. Ráadásul ekkor dúlt a nagy pestisjárvány, ami Európa egyharmadát vitte el 1348/49-ben temetetlen holtakat hagyva maga után a földeken, hullahegyeket az utcákon, hogy aztán minden évtizedben visszatérjen új áldozatokat szedni.

A Fekete Halál ólálkodott a vidéken, amelyet a korabeli művészek csuklyás-köpenyes, kaszáját suhogtató csontvázként ábrázoltak, és a pestis sújtotta falvak harangtornyából fekete zászló figyelmeztette az arra járókat; mintha Isten sorsára hagyta volna Franciaországot. Amikor 1378-ban a nagy egyházszakadás egész Európát megrengette, és a két rivális pápa, a római és az avignoni hívei két háborúzó táborra szakították szét a keresztény világot, a római pápa áldását adta Anglia kíméletlen rablóhadjáratára Franciaország ellen, s az angol papok új „keresztes háborúba” szólítottak, búcsúcédulák árusításából pénzelve a francia „eretnekek” lemészárlását.

A győzedelmes angol seregek nyomában bűnözők és törvényen kívüliek özönlöttek Franciaországba szerte Európából, és az „Isten ostoraként” emlegetett útonállók szabadcsapatai portyáztak a vidéken, kifosztva a városokat, falvakat, és kegyetlenül megsarcolva a rettegő népet. Az erőszak és anarchia tombolása közepette az országban kitört az erődítési láz. A rettegő falusiak földsáncokkal és árkokkal próbáltak védekezni. A kétségbeesett parasztok kőtornyokkal és vizesárkokkal kerítették körül házaikat és csűrjeiket. A városok és az apátságok magasabbra és vastagabbra építették a falakat. A templomokat addig erősítették, míg lassan már várakra emlékeztettek.

A háborús vérszomj és a nagy egyházszakadás tüzelte keresztes hadjárat szelleme borzalmas tettekhez vezetett. Nem csak a kolostorokat szentségtelenítették meg. 1380 júliusában angol csapatok intéztek heves támadást Bretagne ellen, melynek során „betörtek egy zárdába, megerőszakolták és megkínozták az apácákat, és néhány szerencsétlen nőt magukkal is hurcolták, hogy kedvüket töltsék rajtuk a hadjárat közben”.

1380 őszén meghalt V. Károly, és tizenegy éves fiára hagyta a trónt. VI. Károly Franciaországa csak kétharmada volt mai területének, és egységes nemzet helyett hűbérbirtokok laza hálózatává esett szét. Hatalmas birtokok voltak a gyermek király öt féltékeny nagybátyja kezén, akiket régenseknek neveztek ki arra az időre, amíg az uralkodó el nem éri a nagykorúságot. Más országrészeket az ellenség csapatai foglaltak el. Burgundia Merész Fülöpé volt, a legerősebb királyi nagybácsié, aki dinasztiaalapítóként hamarosan magának Franciaországnak a riválisa lesz. Anjou-t egy másik királyi rokon, Lajos herceg uralta. Provence önálló tartomány volt, akkor még nem része Franciaországnak, míg Guyenne (az egykori Aquitania) egyes részeit elfoglalták az angolok. Bretagne majdnem független hercegségként létezett, Normandia pedig szintén az angolok kezén volt, akik innen indították támadásaikat az ország más területei ellen a hozzájuk átállt normannok segédletével. Calais haderővel és fegyverrel megrakott stratégiai kikötőjét már régóta tartották az angolok, és tőrként irányult a nemzet szíve, Párizs felé.

A riválisokkal és ellenségekkel körülvett gyermek király elméletben tízmillió ember ura volt. Alattvalói három nagy rendbe vagy társadalmi osztályba tartoztak: katonák, papok és munkások, vagyis „azok, akik harcolnak, azok, akik imádkoznak és azok, akik dolgoznak”. A túlnyomó többséget a munkások adták, közülük néhánynak a városban volt műhelye, de az ő számuk elenyészett a parasztoké mellett, akik a helyi földesurak birtokain dolgoztak. A háborús időkben nyújtott védelem és egy használatba adott földdarab fejében szántottak és arattak az uruk földjén, ellátták tűzifával, és dézsmát fizettek neki a terményük és a jószágaik után. A születésüktől fogva röghöz kötött jobbágyok a helyi nyelvjárást beszélték, a helyi szokásokat követték, és fogalmuk sem volt a nemzeti érzületről.

Ahogy a paraszt szolgálta a földesurát, úgy szolgálta a földesúr a maga hűbérurát. A kisnemes lehetett lovag egy-két hűbérbirtokkal, a nagyobb úr gróf vagy herceg számos birtokkal – amelyet a szolgálatáért kapott cserébe. A vazallus – mindenki, aki hűségesküt tett – ezzel a hűbéresi esküvel kötötte magát az urához. A vazallus letérdelt, s mindkét kezét uráéba téve ezt mondta: „Uram, a te embered leszek.” Majd felemelkedett, kapott egy csókot a szájára, és esküt tett, hogy egy életen át szolgálni fogja urát. Ezek a szertartásosan megkötött kölcsönös kapcsolatok tartották össze a társadalmat.

Az életre szóló kötelék úr és vazallus között elsősorban a földtulajdonon alapult. Ahogy a feudális törvény rendelkezik: „Nincs úr föld nélkül, nincs föld úr nélkül.” A föld biztosította az életet fenntartó termést, a jövedelmező bérleti díjat, akár pénzben, akár természetben, a lovagi haderőt és a katonaállítás jogát. Ilyeténképpen a föld volt a feudális nemesség gazdagságának, hatalmának és rangjának fő forrása – továbbá a legtartósabb vagyontárgy, amelyet a család nevével egyetemben átörökíthettek utódaikra. Nem csoda, hogy ez az értékes és kívánatos vagyontárgy számos pört és halálos viszályt szított.

Sehol nem harcoltak olyan ádázul a földért, mint Normandiában, ami az antikvitás óta véres háborúk színhelye volt. A kelták a rómaiakkal, a rómaiak a frankokkal, a frankok a vikingekkel és most, a százéves háborúban a franciák az angolokkal verekedtek. A vikingek – vagyis északi emberek, normannok – végül letelepedtek, birtokba vették a frank földet és asszonyokat, és így váltak francia nyelvű normannokká. Normandia hercegei, a maguk 911-ben alapított dinasztiájával, a francia király vazallusai lettek.

1066-ban Normandia hercege, Vilmos átkelt a csatornán lovagi seregével, a hastingsi csatában megverte Harold királyt, Anglia uralkodójává koronáztatta magát, és Hódító Vilmosként vonult be a történelembe. Normandia hercege, immár angol uralkodóként, egyenrangú lett a francia királlyal. A következő másfél évszázadban Normandia virágzó városaival és gazdag apátságaival az angol korona birtokában maradt.

Az 1200-as évek elején a francia király ádáz harcok során visszaszerezte Normandia nagyobbik részét az angoloktól. De az angol uralkodók, akiknek normann vér csörgedezett az ereikben, nem tettek le Normandiáról. És számos előkelő, normann származású család is várakozva tekintett Anglia felé, mindig a változás szelét szimatolva.

Amikor kezdetét vette a százéves háború, és az angolok nekiláttak Normandia visszahódításának, sok normann nemes lett hűtlen a francia királyhoz, és lépett szövetségre az angol megszállókkal.

A hűséges normannok között, akik 1380-ban felesküdtek a gyermek Károly királynak, ott volt egy Carrouges nevű, régi nemesi család is. Sire Jean de Carrouges, azaz III. Carrouges-i János, aki akkor már hatvan felett járt, valamikor a százéves háború kezdetén vált nagykorúvá, és számos hadjáratban vett részt az angolok ellen. Perche grófjának volt a vazallusa, aki kinevezte őt Bellême, egy fontos vár kapitányává. Egyben Bellême vikomtja, azaz városbírója is volt, a király helyi képviselője. 1364-ben segített összegyűjteni a pénzt János király váltságdíjára. E tiszteletre méltó lovag felesége Nicole de Buchard, egy előkelő hölgy volt, aki legalább három gyermeket szült neki. A család ősi fészke, Carrouges erődített városa egy hegy tetején állt, Alençontól északnyugatnak mintegy huszonöt kilométerre.

A legenda szerint a Carrouges nemzetség erőszakosan, vérben született meg. A történet úgy szól, hogy egy Ralph (Raoul) gróf nevű ősük beleszeretett egy varázslónőbe, és egy erdei forráshoz járt enyelegni vele, mígnem egy este a féltékeny feleség tőrrel a kezében meglepte a szerelmeseket. Másnap elvágott torokkal találtak rá a grófra. A grófné mentesült a gyanú alól, noha egy rejtélyes vörös jegy volt az arcán. Nem sokkal ezután világra hozta Karle nevű fiát, akin hétéves korában szintén megjelent ugyanaz a jegy, amely után a Karle le Rouge nevet kapta. Hét nemzedéken át a család valamennyi gyermeke viselte ezt a vörös jegyet, amíg a varázslónő haragja meg nem enyhült. A Karle le Rouge-ból lett végül a Carrouges – legalábbis a monda szerint. A piros szín a családi címeren – bíbor mezőben ezüst liliomok – is feltűnik.

A család erőszakos múltja talán csak legenda, de annyi biztos, hogy a Carrouges nemzetség vitéz katonákat adott a hazának. Egyik ősük, Sire Robert de Villers az 1200-as évek elején II. Fülöp király alatt harcolt Normandia visszaszerzéséért. 1287-ben az egyik elődjük, Richard de Carrouges kezességet vállalt egy becsületpárbajban, fogadalmat téve arra, hogy megküzd az egyik fél helyett, ha az nem jelenik meg a porondon.

III. Carrouges-i János legidősebb fia, IV. János született harcos volt. Marcona ábrázata egykor a caeni Saint-Étienne-apátság faláról tekintett le, mely freskón teljes páncélzatban volt látható robusztus csataménje mellett, karddal és dárdával. De a kép már rég az enyészeté lett a vad normannok leszármazottjának kemény, elszánt arcvonásaival együtt. Az ifjabb János nyeregben nőtt fel, és nem sok oktatásban lehetett része, mivel a fennmaradt dokumentumokon nem szerepel az aláírása, csak a pecsétje. 1380-ban fegyvernöki[1] rangban állt. A „lovag” megjelölés sokakban egy „gáláns ifjú” képét idézi fel, de János harcedzett veterán volt, túl a negyvenen, egyike azoknak az „erőteljes felépítésű, érett férfiaknak, akik a név kivételével minden tekintetben lovagok”. Kemény, törekvő, sőt kegyetlen ember lehetett, a dühkitörésekből ítélve, amelyekre céljaiban akadályoztatván ragadtatta magát, és képes volt akár évekig haragot tartani.

1380-ban IV. János az angolok ellen vezetett normandiai hadjáratokban már a saját fegyvernöki csapatát irányította, ami négy–kilenc főt számlált. Azért háborúskodott, hogy öregbítse hírnevét, és gyarapítsa a vagyonát a hadizsákmánnyal, na meg a foglyokért kapott váltságdíjjal, ami jövedelmező üzletág volt a XIV. században. A lovagi címet is elnyerhette, ami megduplázta volna a zsoldját. A Carrouges család birtoka után évi 400 vagy 500 livre jövedelemre tehetett szert a földbérlőktől abban az időben, amikor egy lovag napi zsoldja egy livre volt, míg a fegyvernök ennek a felét kapta.

János huszonegy éves korában jutott hozzá az öröksége egy részéhez, amelyhez némi föld is tartozott. Az apja halálakor minden rászállt, kivéve azt a kis örökrészt, amit a két testvére, Robert öccse és Jeanne nővére kapott. Robert a nemesi családok másodszülöttjeihez hasonlóan csak szerény örökséget remélhetett, ezért a papi hivatást választotta. Jeanne feleségül ment egy lovaghoz, és hozományként egy darab földet vitt a házasságba. Nicole, az anyjuk is birtokolt némi földet a saját jogán, amelyet a bérleti jövedelemmel együtt megtarthatott, ha a férje előbb hal meg, mint ő. De minden más Jánosé lett, akinek tovább kellett vinnie a Carrouges nevet, és átörökíteni a birtokot az utódaira.

János legértékesebb örökrésze a vár és a Carrouges-hoz tartozó föld volt. A hegytetőre épült város alatt széles, termékeny síkság terült el, amely északkeletre húzódott Argentan felé. Az első carrouges-i várat még Hódító Vilmos apja, I. Róbert normandiai herceg építtette 1032-ben, és számos ostromot élt meg. Fontos útvonalak kereszteződtek itt, és erre haladt el a Mont-Saint-Michel-i zarándokút is, amelynek köszönhetően az éves nagyvásárok központja volt.

1380-ban a Carrouges család elköltözött a várból – amelyet megtámadtak és felgyújtottak az angolok – egy közeli erődbe. Ezt ők építették valamikor 1367 után V. Károly parancsára, aki elrendelte Normandia megerősítését az angolokkal szemben – íme egy újabb jele a család hűségének a koronához. Az impozáns öregtorony vagy donjon ma is áll mint az előkelő Château de Carrouges része, amely javarészt később épült.

Az öregtorony több mint tizenöt méter magas, gránitfalai az alapoknál három méter vastagok. Sok minden megvan még az eredeti védművekből – köztük egy meredek rézsü, ami a támadások megnehezítését szolgálta; a hosszúkás falhasadékok (meurtrières), ahonnét nyilakkal lőtték az ellent; egy lőrésekkel ellátott kinyúló mellvéd, ahonnét hajítófegyvereket vagy forró folyadékot lehetett alázúdítani az ostromlókra. A lakótorony vagy logis-tour felső szintjein volt a konyha, a nappali tartózkodásra szolgáló helyiségek, a cselédszállás és a latrina, kivezetőcsővel az egyik falban. Támadás vagy ostrom idején belső kút biztosította a vízellátást. Az öregtoronytól jobbra és balra álló épületekben lakott a többi szolga és a helyőrség. Magához az öregtoronyhoz két további szögletes torony csatlakozik, amelynek ügyesen kialakított alapfalaiban átjárók és lőrések adtak lehetőséget arra, hogy a védők visszavonuljanak egy nagyobb helyiségből egy kisebbe, ahonnét nyilakat lőhettek át a kiürített terembe. A hadi célú építmények némán is beszédes bizonyítékát adják annak, milyen rettenetes körülmények között élt a feudális nemesség, miközben ellenséges seregek portyáztak Normandiában, és rablóbandák fosztogatták a vidéket.

A vár és a carrouges-i földek mellett János arra is számíthatott, hogy megörökli apja jövedelmező bellême-i kapitányságát és talán még a rangot adó vikomti posztot is. A Carrouges-tól hatvanöt kilométerre emelkedő Bellême hegyi erősségét a XI. században építették; 1229-ig angol kézen volt, amikor is egy kegyetlenül hideg téli ostromban visszafoglalták a franciák. A király Perche grófjainak adományozta, akik egy alkalmas személyre bízták a stratégiai erőd kapitányságát.

Miközben János a teljes örökségére várt, egy jó házassággal gyarapította vagyonát és társadalmi megbecsülését. Arája, Jeanne de Tilly a négy méter vastag és huszonnyolc méter magas falakkal rendelkező Chambois gazdag urának lánya volt. Jeanne apja földjeinek és pénzének egy részét vitte a házasságba, és nemcsak gazdagabbá tette Jánost, de jó kapcsolatokat is szerzett neki a normandiai nemesség körében. És még azelőtt, hogy János átvehette volna a teljes örökrészét, a felesége az utódról is gondoskodott – a fiuk valószínűleg az 1370-es évek végén született.

IV. János és az apja hűségesen szolgálta Perche grófját, Róbertet, aki 1367-ben örökölte meg az uradalmat. A gróf Valois Károly negyedik fiaként a francia királyi család tagja és számos uralkodó unokatestvére volt. A Bellême-től tizenhat kilométerre délkeletnek eső Nogent-le-Retrou-ban, Perche erődített ősi székvárosában volt az udvara. Amikor Róbert huszonévesen Perche grófja lett, a két Carrouges, apa és fia az udvarban letérdelt jóval fiatalabb uruk előtt, hogy hűséget fogadjanak neki, mondván: „Uram, a te embered leszek.” Ezután megkapták a csókot a szájukra, majd letették a hűségesküt. A következő tíz évben rendszeresen felkeresték urukat az udvarban, megadták az éves földbért, gondoskodtak a rendeletei végrehajtásáról, és hadba vonultak, ha harcolni hívták őket az angolok ellen.

1377-ben azonban a harmincas éveiben járó Róbert gróf váratlanul és örökös nélkül meghalt. A feudális törvény értelmében Perche földjei és várai visszakerültek hűbérura tulajdonába, aki nem volt más, mint V. Károly. A király a szokásjogot követve Róbert bátyjának, Alençoni Péter grófnak adta őket. Jánosnak és az apjának jóformán máról holnapra új hűbérura lett, akinek szintén hűséget esküdtek, kezébe adva életüket és sorsukat.

Alençoni Péter az egyik leggazdagabb és leghatalmasabb francia báró volt. Valois Károly harmadik fiaként ő is számos királlyal állt rokonságban. 1363-ban, alig több mint húszévesen Angliába küldték túsznak más francia nemesifjakkal együtt, hogy biztosítékként szolgáljanak János király váltságdíjának megfizetésére. Péter egy évnél is tovább maradt Angliában, és 1364-ben, János király halála után térhetett haza.

Harmadik fiúként eredetileg vajmi kevés reménye lehetett arra, hogy ő örökölje meg apja grófságát. De nem sokkal hazatérése után nem várt fordulatot vett Fortuna kereke: hatalmas vagyon és rang ura lett, amikor két bátyja egyházi pályára lépett, ahol gyorsan az érsekségig emelkedtek, de le kellett mondaniuk öröklött földjeikről és világi címeikről. 1367-ben a még mindig csak huszonéves Péter Alençon grófja és egy óriási hűbérbirtok ura lett. 1371-ben megduplázta vagyonát, amikor feleségül vette Marie Chamaillart vikomtesszát, aki öt hűbérbirtokot hozott a házasságba. Az idők során Péter gróf még több földet vásárolt, és roppant jövedelme származott a bérleti díjakból. Amikor Róbert öccse 1377-ben meghalt, övé lett Perche is, és vele Bellême és Exmes vára.

De hiába volt dúsgazdag Péter, földéhsége mit sem csökkent, és újabb területeket vásárolt. Legjelentősebb szerzeménye Argentan volt, egy erődített hegyi város mintegy negyven kilométerre északnak Alençontól. A gyönyörű és stratégiai fekvésű Argentan volt II. Henrik király kedvenc tartózkodási helye, amikor még az angolok uralták Normandiát. Péter gróf már régóta vágyott rá, és 1372-ben végül hatezer arany livre fejében megvette a várost, a kastélyt és a környező földeket.

Azonnal újjáépítette az argentani régi palotát, és oda tette át székhelyét, az egész udvarát elköltöztetve Alençonból. Az impozáns, négyszintes palota a román stílusú ablakokkal és a három szögletes, csúcsos tetejű bástyával még ma is áll. A második szinten van a lovagterem, ahol a gróf díszesen faragott székében ülve fogadta az elé járulókat, dekrétumokat adott ki, és elnökölt a bírósági tárgyalásokon. Déltájt kecskelábú asztalokat állítottak föl a nagyteremben, és a gróf együtt ebédelt lovagjaival, fegyvernökeivel, az egyházi méltóságokkal és a vendégekkel. Azt beszélték, hogy itt mulatott az ágyasaival is, köztük Jeanne de Maugastellel, az egyik vazallusa feleségével, aki egy fattyúval is megajándékozta. De Péter gróf házastársi kötelezettségéről sem feledkezett meg: Marie nyolc gyermeknek adott életet a házasságuk első tizennégy éve alatt.

Péter gróf távolról sem töltötte minden idejét birtokai gyarapításával, nagyszerű vagyontárgyai élvezetével, valamint alkalmi fattyúk és törvényes örökösök nemzésével. A királyi család tagjaként és vér szerinti hercegként egyike volt a francia uralkodó legmegbízhatóbb vazallusainak Normandiában, és mivel eskü kötelezte a katonai szolgálatra, lovagjai, fegyvernökei és a hatalmas birtokairól hadra fogható emberek seregével számos királyi hadjáratban vett részt. Az egyik ostromnál súlyosan megsebesült, és egy időben királyi helytartó is volt Alsó-Normandiában, a tartomány Szajnától nyugatra eső területén.

IV. János és az apja mint Péter gróf újsütetű vazallusai rendszeresen megjelentek Argentanban az uruk előtt, részt vettek a hűbérúri bíróság munkájában, és háború idején katonai szolgálatot teljesítettek. Ha nem az udvarban időzött vagy hadjáratban vett részt, III. János többnyire Bellême-ben tartózkodott, ahol várkapitányként gondoskodnia kellett a védművekről, az ellátmányról és a helyőrségről, amely néhány tucat fegyverest számlált. Ez okból a lovag fő székhelye Bellême-ben volt, ott élt a feleségével, Nicole-lal.

A fegyvernök fiú, aki a család carrouges-i székhelyén lakott feleségével, Jeanne-nal, a kisfiukkal és saját katonáival, több időt töltött az argentani udvarban, mint az apja. Carrouges sokkal közelebb esett Argentanhoz, mint Bellême – alig több mint húsz kilométerre, ami lóháton egy-két óra volt ahhoz a csaknem egész naphoz képest, ameddig a Bellême és Argentan közötti, hatvanöt kilométeres út tartott. János ráadásul kamarás is volt Péter grófnál, amely hivatalt röviddel azután kapta, hogy a gróf szolgálatába állt.

A kamarás eredetileg személyesen gondoskodott uráról, tehát igen bizalmas és bensőséges kapcsolatban állt vele. Idővel azonban ez egyre inkább címzetes ranggá vált, viszont az udvarnál viselt hivatal azt jelentette, hogy a fegyvernököt bármikor magához rendelhette a hűbérura valamely különleges feladatra vagy egy jelentősebb eseményen való részvételre. Kamarásként szolgálva urát János minden évben kapott némi járandóságot, de ennél fontosabb volt az, hogy – legalábbis névleg – Péter gróf udvaroncainak és tanácsadóinak belső köréhez tartozott.

János egyik kamarástársa Péter gróf argentani udvarában egy Jacques Le Gris nevű, nagyjából vele egykorú fegyvernök volt. A két férfi már régóta jó viszonyban állt egymással. Még Perche grófjának szolgálatában barátkoztak össze, mivel Le Gris is Róbert vazallusa volt a gróf 1377-ben bekövetkezett haláláig, amikor is minden földje és embere Péter grófé lett. A két fegyvernök együtt került Argentanba mint Péter vazallusa, és mindkettő égett a vágytól, hogy bizonyíthassa érdemeit új hűbérura előtt.

Noha Le Gris nemesi rangban volt, a családja alacsony sorból származott, és a nevük távolról sem volt olyan régi és előkelő, mint a Carrouges családé. Első írásos említése 1325-re datálható, midőn Guillaume Le Gris, Jacques apja nevét megemlítik egy adománylevélben. Ám a következő fél évszázad során ezek az eszes és törekvő emberek meggazdagodtak – értékes normandiai hűbérbirtokokra és más vagyontárgyakra tettek szert –, és egyre feljebb hágva a társadalmi ranglétrán megbecsült helyet foglaltak el a nemesség soraiban. A Le Gris család címere ugyanolyan színekben pompázott, mint a Carrouges-é, csak fordítva: ezüst mezőben bíborvörös sávok.[2]

Jacques Le Gris nagy termetű, izmos férfi volt, híres erős karjáról és satuszerű szorításáról. Mint fegyvernök és katona 1370 óta a stratégiai fontosságú Exmes erődjének kapitányaként szolgált. Fegyvernök társával és barátjával szemben Le Gris tanult ember volt, lévén klerikus – kisebb papi rendeket felvett egyházi személy –, ami azt jelentette, hogy tudott olvasni, és ministrálhatott a misén, jóllehet nem tett cölibátusi esküt. Le Gris valójában házasember volt, és több fiú apja. Egyes források arra céloznak, hogy szoknyavadász lehetett – ami korántsem szokatlan egy korabeli fegyvernöktől vagy egyházi személytől, és ő is jelen volt, amikor Péter gróf az ágyasaival mulatott.

Jacques Le Gris barátsága Carrouges-i Jánossal sokéves múltra tekintett vissza, és az idő tájt, amikor mindketten Péter gróf szolgálatába álltak, szoros és bizalmas volt a viszonyuk. Amikor Jeanne, János felesége megszülte a fiukat, János Jacques-ot kérte fel keresztapának. A középkorban ez nagy megtiszteltetésnek számított, kivált a nemesség körében, ahol a keresztszülőt gyakorlatilag családtagnak tekintették. A keresztelőt a lehető leghamarabb tartották meg a kisded születése után, hogy gyenge kis lelke védve legyen, és János gyermekét Jacques tartotta a karjában a keresztelőmedence mellett. Ahogy a pap megmerítette a fiút a szenteltvízben, Le Gris megesküdött, hogy oltalmazni fogja az ördögtől, és hét éven át megvédelmezi „tűztől, víztől, lovak patájától és kutyaharapástól”.

Ha Jacques Le Gris-nek jól ment a sora Róbert gróf alatt, hát Péter gróf alatt az egekig szárnyalt a szerencséje. Nem sokkal azután, hogy a szolgálatába állt, Carrouges barátjához hasonlóan Le Gris is egyike lett Péter gróf kamarásainak. De a gazdag fegyvernök tudta, hogyan tegye hasznossá magát; még arra is volt példa, hogy háromezer frankot kölcsönzött az urának, és a hálás gróf nem sokáig maradt adósa.

1378-ban, egy évre rá, hogy a két fegyvernök a vazallusa lett, Péter gróf igen pazar ajándékkal lepte meg Le Gris-t: egy hatalmas és értékes birtokkal, Aunou-le-Fauconnal, amelyhez csak nemrég jutott hozzá. Az ajándék busásan kárpótolta a fegyvernököt a grófnak tett szolgálataiért, beleértve az említett, meglepően nagy összegű kölcsönt is. Mivel a földadomány gyorsan követte a kölcsönt, az sem lehetetlen, hogy Péter gróf Le Gris pénzéből tudta megvenni Aunou-le-Faucont – azaz valójában a fegyvernök finanszírozta az ügyletet.

Egy ilyen bőkezű ajándék óhatatlanul irigységet és féltékenységet ébresztett az argentani udvaroncokban, akik egymással versengtek a gróf kegyeiért. Kivált így érezhetett Jacques Le Gris régi barátja és kamarás társa, Carrouges-i János. János családja régebbi és előkelőbb volt, mint Jacques-é, Le Gris csillaga mégis gyorsabban emelkedett Péter gróf udvarában. Mindkét férfi kamarás volt, de Le Gris Exmes erődjének kapitánya is. Péter gróf pártfogoltjaként Jacques a királyi udvart is látogatta Párizsban. És mint a gróf új kegyence, egyre csak gazdagodott. A két fegyvernök hosszú és szoros barátsága dacára Le Gris sikere és tollasodása tüske volt Carrouges-i János körme alatt, és a két férfi lassan elhidegült egymástól.

Valamikor az 1370-es évek végén, nem sokkal azután, hogy a két fegyvernök hűséget esküdött Péter grófnak, és az argentani udvar tagja lett, szörnyű tragédia érte Carrouges-i Jánost: a felesége, Jeanne beteg lett és meghalt. Ezt a rettenetes csapást hamarosan újabb gyász tetézte: a fia – akit Jacques Le Gris tartott keresztvíz alá – szintén meghalt. Így János szinte egyszerre veszítette el a feleségét és egyetlen örökösét.

A kettős csapás okozója annak a számos betegségnek lehetett az egyike, amelyek a középkori Európában pusztítottak, rendszeresen megtizedelve a lakosságot – élen a pestissel, a tífusszal, a kolerával, a himlővel és a vérhassal –, és amelyeknek nem ismerték az ellenszerét. De az is elképzelhető, hogy Jeanne a szülésbe halt bele, ami gyakori halálok volt a középkori asszonyok körében, akik nem túl higiénikus körülmények között szültek, és nem számíthattak orvosi segítségre komplikáció esetén, ami pedig sűrűn előfordult. Sok nőt a fertőzés okozta gyermekágyi láz vitt el.

Nem sokkal családja elvesztése után János elhagyta az otthonát, hogy a saját életét is kockára tegye egy csatában. 1379-ben a gyengélkedő V. Károly elszánta magát arra, hogy mielőtt átadná az akkor még csak tízéves fiának az országot, kiűzi az angolokat Normandiából, és sereget gyűjtött a híres francia admirális, Sire Jean de Vienne vezetése alatt. Carrouges-i János 1379 őszén kapcsolódott be a királyi hadjáratba Alsó-Normandiában saját, fizetett fegyvernöki csapatával. Jánoshoz hasonlóan az embereinek is maguknak kellett gondoskodniuk a páncélról, fegyverekről, szolgákról és lovakról; napi fél livre zsoldot kaptak.

A hadjárat csaknem öt hónapig tartott, és a Cotentin-félsziget egészét felölelte, ahol az angolok Cherbourg várából kicsapva prédálták a vidéket. Az 1379 október vége és 1380 március eleje között kelt mustrák vagy csapatösszeírások szerint János és az egysége oda-vissza mozgott a Cotentin-félszigeten – az északkeleti Beuzeville-ből a déli Carentanba, onnan az északnyugati, Cherbourg közeli Briquebecbe, végül délre Coutances-ba, ami félúton fekszik Cherbourg és Mont-Saint-Michel között. A Carrouges keze alatt lévő fegyvernökök száma az októberi négyről januárban kilencre nőtt, de februárban ismét négyre esett vissza, talán a veszteségek miatt.

A vele járó veszélyek dacára Carrouges-i Jánosnak valószínűleg jól jött, hogy háborúba mehet. A Cotentin-félszigeti hadjárat kiragadta carrouges-i magányából a megözvegyült férfit a csaták és kalandok izgalmai közé, olyan bajtársak oldalán, akiket valószínűleg jól ismert.

De miközben ismételten kockáztatta az életét az angolok elleni harcokban, elveszítvén emberei egy részét, tudta, hogy ha elesik, vele együtt odavész a neve, megszakad a családi vérvonal. Ha őt megölik, másé lesz a Carrouges-birtok. De ha életben marad, gyorsan újra kell nősülnie – mégpedig jól. A fivére pap lett, így nem maradt törvényes örökös; a nővére a házasságban elvesztette a családi nevét. Egyedül János viheti tovább a Carrouges nevet.

Miközben a Cotentin-félszigetet járta, olyan városokban és kastélyokban időzve két csata között, mint Beuzeville, Carentan és Coutances, kereste az alkalmas ifjú nemeshölgyeket. A helyi földesúr vagy várkapitány vendégeként a vacsoraasztalnál a fegyvernöknek módja volt találkozni normandiai hölgyekkel, és felmérhette a megfelelő jelölteket.

A mosolyok és bókok, a széptevés mögött a feudális házasság súlyos kényszere munkált, amelyben nem a szerelem és a románc volt a fontos, hanem a föld, a pénz, a hatalom, a családi szövetségek és az utódlás. A fegyvernök ideális jelöltje egy előkelő származású és gazdag ara, akinek hozománya megnöveli a birtokot. Legyen továbbá fiatal és termékeny, aki egészséges fiúkat szül neki, ámbár egy szűz esetében ez nem vehető biztosra. Mégis tisztának és erényesnek kell lennie, mert férje csak úgy számíthat törvényes örökösre. Ha még csinos is az a lány, hát annál jobb.

2
A VISZÁLY

1380-ban, abban az évben, amikor új királyt koronáztak Franciahonban, Carrouges-i János sikerrel járt a feleségkeresésben. Nem sokkal azután, hogy hazatért a cotentini hadjáratból, a megözvegyült fegyvernök oltár elé vezetett egy örökösnőt. Marguerite, egy régi normandiai család egyetlen leánygyermeke soha nem volt még férjnél, és valahol a tízes éveinek a végén járt, amikor eljegyezték. A fiatal, előkelő, gazdag és ráadásul gyönyörű leány eszményi választásnak tűnt egy nemesembernek, aki biztonságban akarta tudni a családi nevét és birtokát. Apja egyedüli örököseként Marguerite nemcsak dús hozományra számíthatott, de végül földek és más vagyontárgyak is vártak rá.

Mindent összevetve kiváló ifjú hölgy volt. Egy krónikás „fiatal, gyönyörű, jó, érzékeny és szerény” nőként írja le – az utóbbi jelző arra utal, hogy szépsége dacára nem volt kacér vagy kihívó. Egy másik úgy jellemzi, mint „nagyon szép és bátor asszonyt”. Csak egy olyan beszámoló van, egy szerzetesé, aki általában véve igen elutasító a női nemmel, mely nem dicséri Marguerite szépségét és jellemét. Maga Carrouges-i János utóbb azt vallotta a bíróság előtt, hogy második felesége „fiatal és gyönyörű”, valamint „erényes és tiszta”. Igaz, ő nyilvánvalóan elfogult tanú, aki a saját jól felfogott érdekében nem is mondhatott volna mást.

Marguerite arcképe egykor ott pompázott ugyanannak a caeni apátságnak a falán, ahol marcona ura is látható volt, de az idő az ő vonásait sem kímélte, így nem maradt róla ábrázolás. Ám az írók és festők számos tanúságot tettek a korabeli szépségideálról. Észak-Franciaországban az eszményi hölgynek világos haja volt, ragyogó, fehér homloka, ívelt szemöldöke, szürkéskék szeme, szabályos orra, kis, piros ajka, üde lehelete és gödröcskés álla. Továbbá karcsú nyaka, hófehér keble, „formás alakja és dús idomai”. Hosszú vászonruhát (chainse) hordott, hétköznapra fehéret, de az ünnepi alkalmakkor ragyogó színekben tündökölt. A nemeshölgyek többnyire ékszert is viseltek – brosst vagy nyakláncot, és talán ékköves aranygyűrűt.

A vár úrnőjeként (châtelaine) Marguerite irányította a háztartást, és segített férjének a birtok igazgatásában. Jóllehet alig volt húszéves, ő felelt a várért János gyakori távollétei alatt, amikor az udvart látogatta vagy háborúba ment; nagy kulcscsomót viselt uszályos ruhája övén, amely a pincéket, szekrényeket és kamrákat nyitotta. Ő adta ki a szolgáknak a napi munkát, felügyelte a gyermekgondozást, az esetleges vendégek kényelmes elhelyezését, és ő ült az asztalfőn a közös étkezéseknél a nagyteremben. Tanácsokat adhatott urának, legalábbis négyszemközt, az udvari és egyéb természetű ügyekben, hiszen politikai befolyása volt nemesi rokonai és barátai körében.

Marguerite-től elvárták az úrhölgyhöz illő feddhetetlen és előkelő viselkedést. Udvariasnak, jámbornak, jóságosnak kellett lennie – a noblesse oblige[3] jegyében –, tapintatosnak és mindenekfelett hűségesnek a férjéhez. Az arisztokrata vérvonal tisztasága érdekében sorsdöntő volt, hogy „a feleség csak egy magot fogadjon be, az uráét, nehogy egy másik férfitól származó betolakodó is igényt tarthasson az ősi jussra”. Bármilyen szabadosságot engedtek is meg maguknak a nemesurak a parasztasszonyokkal a birtokukon vagy az ágyasaikkal a városban, a feleségüktől makulátlan tisztaságot követeltek.

Előkelő származású leányt választva, akinek szépsége erénnyel párosult, Carrouges-i János többé-kevésbé biztos lehetett abban, hogy Marguerite hűséges felesége lesz, és törvényes örökösöket szül neki. Az asszony jóval fiatalabb volt Jánosnál, és a fegyvernöknek ismernie kellett a régi mondást, mely arra intett, hogy „öregember ritkán műveli egyedül a fiatal kertet”. Ennek ellenére az idősebb nemesurak gyakran vettek maguknak fiatal feleséget, lévén az termékenyebb, és nagyobb eséllyel szül egészséges utódokat.

Marguerite ellen csupán egyetlen érv szólt, amely kezdetben kétségeket is ébreszthetett Jánosban: a hírhedt Robert de Thibouville-nek volt a lánya, egy normann lovagnak, aki kétszer is elárulta Franciaország királyát. Sire Robert kettős árulása még jóval Marguerite születése előtt történt, valamikor az 1360-as évek elején. De a hűtlensége foltot ejtett a család nevén, és Marguerite úgy nőtt fel, mint „az áruló lánya”.

A Thibouville név még régebbi volt, mint a Carrouges, és az utóbbihoz hasonlóan máig él a normandiai vidéken. Marguerite családja Eure-ből jött, amely csapadékos és termékeny régió, délre a Rouen és a tenger felé tartó Szajna Vernon és Les Andelys utáni kanyarulatától. Az apai vár, Fontaine-le-Sorel a Risle folyó bájos völgyében emelkedik, a régi római út mellett, amely nyugatra visz Évreux-től Lisieux-be.

Erről a helyről származott az első Robert de Thibouville, akinek a fia Hódító Vilmos alatt harcolt a hastingsi csatában. 1200-ban II. Robert de Thibouville kezesként szerepelt egy istenítéletként kitűzött párbajban. Ez idő tájt alakult ki a Thibouville család címere: ezüst mezőt kettészelő függőleges kék sáv, fönt és lent háromsoros piros hermelinnel – ez a heraldikai minta egy megfordított királyi liliomra (fleur-de-lis) emlékeztet.

Marguerite apja, V. Robert de Thibouville csaknem elveszítette a család három évszázadon át gondosan gyűjtött vagyonát, amikor az 1340-es években csatlakozott a normandiai lázadókhoz, és szembefordult VI. Fülöp királlyal. A csatában foglyul ejtették, majd a király és a parlament elé állították árulás vádjával, ami kis híján az életébe került. Sire Róbert végül három nyomorúságos évet töltött börtönben. A halálos ítélettel és kegyvesztéssel dacolva egy évtized múltán ismét megszegte – ezúttal a János királynak tett – hűségesküjét, és Gonosz Károly, a navarrai király és francia trónkövetelő mellé állt. Ám Sire Robertnek megint sikerült kijátszania a király embereit, és még háromszáz normandiai lázadóval egyetemben bocsánatot nyert.

Gyorsan visszaszerezte társadalmi állását, 1370-ben már Vernon várkapitánya; e stratégiai erősség a csaknem 23 méter magas nagy körbástyájával a Szajnát ellenőrzi mintegy ötven kilométernyire Rouentól délre. Ugyanebben az évben Sire Robert feleségül veszi Marie de Claire-t, ami azt jelzi, hogy első felesége meghalt, és Marguerite mindössze nyolc- vagy kilencévesen anya nélkül maradt.

Marguerite már az apja börtönbüntetése után született, de korán elárvulva a mostohaanyja mellett nevelkedett, ami mély nyomokat hagyhatott benne. Az apja új házassága az örökségét is megnyirbálta, mivel Marie, a mostohaanyja igényt tarthatott a Thibouville-birtok bizonyos részére. Sire Robert egyetlen gyermekeként azonban még így is jelentős hozományra és örökségre tarthatott számot földekben és pénzben.

Carrouges-i János valószínűleg a lány kuzinja, Guillaume de Thibouville révén ismerkedett meg Marguerite-tel, aki a Carrouges család egyik birtokától, Capomesniltől néhány kilométerre északnak található fontos erőd, Crèvecoeur-en-Auge ura volt. Marguerite vagyona komoly vonzerőt gyakorolhatott Jánosra, talán komolyabbat, mint a szépsége vagy az előkelő származása. Mégis, a család megtépázott becsülete miatt eleinte habozott, hogy eljegyezze-e a lányt, mert félt, hogy ezzel kockára teszi új urának, Péter grófnak a kegyét, akinek az udvarához mindössze három éve csatlakozott. Háborús túszként és a király unokafivéreként Péter valószínűleg megvetéssel tekintett a bűnbocsánatot nyert normandiai lázadókra. És talán szöget üthetett volna a fejébe, miért veszi nőül Carrouges-i János, az ő megbecsült kamarása és hűséges vazallusa annak a Thibouville-nek a lányát, aki kétszer is elárulta a francia királyokat, és átállt az ellenséghez.

Ám Péter egyik angliai túsztársa szintén egy Thibouville volt. Péter pedig nemrég vásárolta meg Aunou-le-Faucont – a Jacques Le Gris-nek adott birtokot –, méghozzá Marguerite apjától. Péternek annyira fájhatott a foga erre a saját birtokával határos értékes földre, hogy félretéve a skrupulusait egy régi ellenséggel kötött üzletet. Bár az is meglehet, hogy a húsz évvel korábbi királyi kegyelem szellemében járt el, amely nagyon is kapóra jött célja eléréséhez. Akárhogy is, semmi nem utal arra, hogy Péter gróf ellenezte volna vazallusa házasságát.

János és Marguerite menyegzőjét 1380-ban tartották meg. A valószínű helyszín Sainte-Marguerite-de-Carrouges volt, a János várától csupán három kilométerre fekvő apátsági templom, amely a menyasszony nevét viselte. A névadó Szent Margit gyönyörű lány volt a III. századi Antióchiában, aki a legenda szerint minden kísértéssel és egy gonosz kormányzó fenyegetéseivel szemben megőrizte tisztaságát, és amikor az ördög sárkány képében jelent meg előtte, és egészben elnyelte, úgy menekült meg, hogy keresztet vetett. Ő volt a szülő nők védőszentje, és így hozzá imádkoztak az asszonyok a teherbe esésért.