Sharon Kendrick

Ünnep a kastélyban

Helen Brooks

Szilveszter előtt

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sharon Kendrick, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 763. eredeti címe: The Italian’s Christmas Housekeeper

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Helen Brooks, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 764. eredeti címe: His Christmas Bride (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Járdán Eszter

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 763. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-575-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sharon Kendrick

Ünnep a kastélyban

1. FEJEZET

Salvio de Gennaro, miközben körbefutotta a földnyelvet, le sem vette a szemét a fényekről. Ünnepi gyertyák égtek a nagy, öreg ház ablakaiban. A látványtól a közelgő karácsony jutott az eszébe – pedig nem akart erre gondolni. Hat héttel korábban különösen nem. Itt, Angliában azonban az üzletek már tele voltak műfenyőkkel, csillogással és olyan ajándékokkal, amelyeket garantáltan nem szeretne senki, akinek van egy csöpp esze.

Megrándult a szája sarka, ahogy az Atlanti-óceán sötét hullámai teljes erővel nekicsapódtak az alatta lévő szikláknak.

Karácsony. Az év legcsodálatosabb időszaka.

Már akinek…

Lelassította a lépteit. A köd szürke fátyolként ereszkedett rá. Az eső egyre szaporább lett, de ő észre sem vette, annak ellenére, hogy csupasz lábszárát sárfoltok borították, és izmai sajogtak a megerőltetéstől. Azért futott, mert muszáj volt. Erre tanították. Kemény edzés mindennap, bárhol is van. Ez megkeményítette és erőssé tette. Alig vette észre, hogy átázott felsője a testéhez ragadt, rövidnadrágja pedig úgy tapadt izmos combjára, mint egy második bőr.

Az előtte álló estére gondolva nem először tűnődött el azon, miért is jött ide. Egy kiváló minőségű földterületet akart megvásárolni arisztokrata házigazdájától, és úgy gondolta, hogy oldott légkörben gyorsabban megkötheti az üzletet. Az illető köztudottan nehezen megközelíthető ember volt. Salvio asszisztense már akkor felhívta erre a figyelmet, amikor tolmácsolta a meghívást a vacsorára és az azt követő éjszakára.

Komor mosoly játszott Salvio ajkán. Talán hálásnak kellene lennie, amiért bebocsátást nyert Lord Avery pompás cornwalli házába, ahonnan pazar kilátás nyílt a tengerre. Habár a vagyona minden luxust biztosított számára, nem volt hajlandó hálát érezni. Ráadásul nem is nagyon várta a vacsorát a háziasszony jelenlétében, aki érkezése óta sóvár pillantásokat vetett rá. A szemében leplezetlen vágy csillogott. Salvio hozzászokott már az effajta reakciókhoz, de untatták.

Mélyen beszívta a tengeri levegőt, és megközelítette a házat, amelynek ajtaját és ablakkereteit már fenyőgallyak díszítették. Eközben az emlékezetébe idézte, hogy utasítsa az asszisztensét, írjon hozzá még néhány nevet a Cotswoldsban tartandó éves karácsonyi partijának vendéglistájához. Az előkészületek már javában folytak.

Nagyot sóhajtott. A parti mindig a homokkőből épült kastélyában zajlott, és bár a meghívókért ádáz versengés folyt, ő szívesen kihagyta volna. Másrészt azonban a karácsonyt egyszerűen nem lehet megkerülni, bármennyire is szeretné.

Salvio megtanulta elviselni az ünnepet, és ellenérzéseit nagylelkűséggel leplezte. Drága ajándékokat vásárolt a rokonainak és az alkalmazottainak, és még több pénzt pumpált a jótékonysági alapítványaiba. Szülővárosába, Nápolyba is elutazott, hogy meglátogassa a családját, mint minden jó nápolyi fiú. Visszatért a városba, habár ott törtek össze az álmai – és ki szereti, ha erre emlékeztetik? Számára a szülőföldje a veresége helyszíne volt, amelyből megváltozott emberként került ki. A szívében minden érzés kialudt, de szerencsére azóta már nem volt kiszolgáltatva az érzelmeinek.

Miközben az utolsó szakaszt tette meg, Nápolyra gondolt, és az elkerülhetetlen kérdésekre. Miért nem hozott magával egy kedves olasz menyasszonyt, és miért nincs egy seregnyi aranyos, sötét hajú gyereke, akiket elkényeztethet a nagymamájuk?

A válasz az lett volna, hogy soha nem akart megházasodni. De miért fosztaná meg az anyját az illúzióktól?

Minél közelebb ért a hatalmas házhoz, annál jobban lelassított. Szerencsére visszautasította háziasszonya ajánlatát, hogy délután kísérje el őt és férjét a faluba, a Hamupipőke előadására.

Salvio cinikusan elmosolyodott. Amatőr vidéki színtársulat? Na, azt már nem! Ehelyett inkább kipihente magát. Talán olvas egy kicsit vacsora előtt. Vagy inkább az új-mexikói ingatlanról álmodozik, amelyet mindenképpen meg akart szerezni.

De először is száraz ruhát kell vennie…

Molly beleharapott egy nagy szelet csokoládékrémes tortába, és élvezettel felnyögött. Éhes volt, mivel ma még semmit sem evett, kivéve a tál zabkását, amit reggel sietve bekapott. Sajnos a zabkása csomós volt, ami a tűzhely hibája. Nem először tűnődött el azon, hogy munkaadóinak miért nincs egy rendes tűzhelyük a helyett a szörnyeteg helyett, amely a sarokban állt.

Egész délelőtt gürcölt, még a szokásosnál is gondosabban takarított, mert Lady Avery annyira izgatott volt a vendég miatt.

– Az úriember olasz – mondta az asszonya. – Tudod, milyen kényesek az olaszok a tisztaságra.

Őszintén szólva Mollynak fogalma sem volt erről, de azért alaposan leporolta a csillárokat, és kiporszívózott a nehéz antik bútorok mögött is. Még a verandát is felsúrolta. A vendégszobában egy nagy rézvázát helyezett el az asztalon magyalágakkal, ami ünnepi hangulatot árasztott. A süteményeknek köszönhetően, amelyeket szintén ő sütött, az egész ház csodásan karácsonyi illatú lett.

Averyék ritkán tartózkodtak cornwalli otthonukban – ez volt az egyik oka annak, hogy Molly tökéletesnek találta a házvezetőnői állást. Szerényen élt, és a fizetése oroszlánrészét az öccse adósságainak törlesztésére fordította. Ezért inkább elviselte a magányt és az idegesítő munkaadóit, mint hogy valami nyüzsgőbb helyen keressen munkát.

A tél azonban még nyilvánvalóbbá tette az elszigeteltségét. Vicces, hogy a karácsonyi időszak mennyire emlékezteti az embert azokra a dolgokra, amelyekkel nem rendelkezik! Nagyon hiányzott neki a testvére, és aggódott amiatt, mit csinál vajon Ausztráliában. De hát el kell engednie. Robbie bizonyára élvezi az életet a napsütötte kontinensen.

Újabb falatot kapott be a tortából. A házban az ünnepek alatt sok vendég fordult meg, de Molly még soha nem tapasztalta, hogy Lady Avery olyan nagy hűhót csapott volna, mint most Salvio de Gennaro körül.

– Minden készen áll a vendégünk érkezésére? – kérdezte az asszony idegesen aznap reggel.

– Igen, Lady Avery.

– Győződj meg róla, hogy Signor De Gennaro ágyneműje levendulaillatú legyen. És mindenképpen a monogramos ágyneműt használd!

– Igen, Lady Avery.

– Erről jut eszembe… Talán jobb lenne, ha bemennél a városba, és vennél egy új takarót.

– Most, Lady Avery?

– Igen. Most azonnal. Ugyebár nem akarjuk, hogy Signor De Gennaro panaszkodjon a hideg miatt?

– Természetesen nem, Lady Avery.

Mivel Mollynak az utolsó pillanatban kellett megvennie a paplant, nem tudta üdvözölni a vendéget a megérkezésekor. Amikor bevitte a libapehellyel töltött paplant a vendég szobájába, akkor sem látta a férfit. Csak a nyitott bőröndje és néhány ruhadarab jelezte, hogy már berendezkedett. Felvette a hanyagul ledobott sötét pulóvert, és összehajtogatta. Meglepődött, milyen puha. Ujjaival végigsimított a kasmírgyapjún, mielőtt lement volna a földszintre, hogy megerősítse magát egy csésze teával és egy szelet csokitortával.

Éppen a harmadik falatot kapta be, amikor a konyhaajtó kinyílt. Jeges szél fújt be rajta. Molly felnézett, és egy férfit látott a küszöbön. Semmi kétség, az olasz milliárdos az.

A szíve vadul dobogott. Ő volt a legvonzóbb férfi, akit életében látott. A szája tátva maradt, úgyhogy sietve becsukta. A sütemény mintha a szájpadlásához tapadt volna.

A vendég mozdulatlanul állt. A rövidnadrágnál nem is választhatott volna alkalmatlanabb ruhát a kocogásra ezen a hideg téli napon. Olívaszínű bőre selymesen sima volt, és a teste… Mollynak nagy erőfeszítésébe került, hogy ne rázza meg hitetlenkedve a fejét, mert ez a test egyszerűen tökéletes volt.

Pedig Molly nem tartozott azok közé a nők közé, akik csak a férfiak külsejét nézik. Valójában egyetlen férfi sem keltette fel az érdeklődését… egészen a mai napig.

Nyelt egyet. Elfelejtette a tortát, és tekintete a férfi arcára vándorolt. Olyan fekete volt a szeme, mint a sötét égbolt a holdtalan éjszakákon. És az az érzéki száj!

A férfi azonban nem mosolygott, ehelyett úgy nézett rá, mint a tanárok szoktak a rossz gyerekekre. Igen, megvetés volt a tekintetében. A lány szíve fájdalmasan összeszorult. Így néznek a tökéletes testű férfiak egy telt idomú nőre, aki épp egy hatalmas adag szénhidrátot vesz magához.

Molly elvörösödött, a maradék tortát félretolta, és felállt.

– Én… – pislogott, aztán nagy nehezen folytatta: – nagyon sajnálom. Nem számítottam rá, hogy valaki…

Egy hosszú pillanatig a férfi a lányra meredt. Aztán szemügyre vette a tányért, és gúnyosan azt mondta:

– Úgy tűnik, valóban nem.

– Ön biztosan… – Egy bukott angyal, aki a konyhámban landolt? A legszebb férfi, akit valaha láttam? – Ön bizonyára Signor De Gennaro.

– Igen, az vagyok. Elnézést. – A vendég felvonta szénfekete szemöldökét, miközben felhúzta a derekára kötött pulóvert, és megrázta nedves fürtjeit. – Úgy tűnik, megzavartam az uzsonnáját.

Bár hibátlanul beszélt angolul, az akcentusa jól érzékelhető volt. Molly világossá szerette volna tenni, hogy késői ebédről van szó, mert egész délelőtt dolgoznia kellett a vendég miatt. De tartózkodott a megjegyzésektől. Mintha olyasvalakit, mint Salvio de Gennaro, érdekelné az ő mentegetőzése!

Tenyerével végigsimított az egyenruháján, és megpróbált készségesnek tűnni.

– Hozhatok önnek valamit, Signor De Gennaro? – kérdezte udvariasan. – Lord és Lady Avery elmentek a faluba a színdarabra, és csak később jönnek vissza.

– Tudom – mondta a férfi hűvösen. – Talán egy kis vizet kérnék. És kávét, ha van.

– Természetesen. Hogyan issza?

A vendég halványan elmosolyodott.

– Feketén, cukor nélkül. Grazie.

Hát persze, gondolta Molly. Aki úgy néz ki, mint ez a pasi, az nem eszik cukrot.

– Máris felviszem a vizet és az eszpresszót a szobájába – mondta sietve.

– Nem szükséges. Itt várok.

A férfi lassan az ablakhoz sétált. A jobb lábára szinte észrevétlenül sántított. Megsérült vajon futás közben? Talán kötszerre lenne szüksége?

Nem, nem valószínű, gondolta Molly, és azt kívánta, bárcsak lett volna ideje rendbe hozni a haját. És bárcsak egy regényt olvasott volna a konyhában, ahelyett hogy süteménnyel tömi magát.

– Azonnal adom – biztosította a vendéget, és elővett egy poharat a szekrényből.

– Nem sietek – hangzott a válasz.

Salvio jól érezte magát itt a konyhában. Hogy miért, azt nem tudta volna megmondani. Talán azért, mert olyan nő társaságában volt, amilyennel nem gyakran találkozott. Azóta nem, hogy maga mögött hagyta Nápoly szegénynegyedét. Ezek a nők elragadóan elpirulnak, amikor rajtakapják az embert, hogy nézi őket.

Salvio figyelte, ahogy a lány munkához lát: megfordul, és bekapcsolja a kávéfőzőt.

A férfi torka hirtelen kiszáradt, és nyelt egy nagyot. Madonna mia, micsoda mellek! Megkönnyebbült, amikor a nő végre hátat fordított neki, és kinyitotta a hűtőt. De Salvio most azon kapta magát, hogy a lány kerek fenekét bámulja. Éppen amikor elképzelte, milyen lehet meztelenül, a lány ismét megfordult és ránézett. Olyan szürke szeme volt, mint amilyen árnyalat a nápolyi Basilica della Santissima Annunziata Maggiore homlokzatán is látható.

A tekintetük találkozott. Valami különös szikra érződött a levegőben.

Talán vágy? Salvio összeszorította a száját. Mi más lehetne? Csak éppen a szokásosnál intenzívebb vágy, ami váratlanul tört rá.

– Maga a szakács? – próbálkozott egy ártalmatlan és meglehetősen banális kérdéssel.

A lány bólintott.

– Bizonyos értelemben igen. Hivatalosan én vagyok a házvezetőnő, de mindenfélét csinálok. – A férfi felé tolta a pulton a kávéscsészét. – Szüksége van még valamire, Signor De Gennaro?

A férfi elmosolyodott.

– Csak Salvio. És a maga neve…?

A lány meglepettnek tűnt. Nyilván nem kérdezték gyakran a nevét.

– Molly – válaszolta félénken. A hangja hallatán selymes fehérneműk jutottak Salvio eszébe, amelyeken végigsimíthat. – Molly Miller.

Molly Miller.

Épp amikor megismételte volna a nevet, fényszórók világították meg a konyhát. Odakint egy nagy autó kerekei alatt ropogott a kavics. A házvezetőnő összerezzent, és végigsimított szürke egyenruháján.

– Biztosan Averyék – mondta.

– Gondoltam.

– Jobb lenne, ha… – Molly aggódva körbemutatott. – Vacsorát kell készítenem, és Lady Avery nem örülne, ha vendéget találna a konyhában.

A férfi azt akarta felelni neki, hogy nem érdeklik Lady Avery kívánságai, de látta, hogy Molly szemében félelem villan. Így fogta az eszpresszóját meg a vizespoharát, és az ajtó felé vette az irányt.

– Grazie mille – mondta, majd kilépett a meleg konyhából, és gyorsan a lépcsőhöz ment. Nem szeretett volna ott lenni, amikor Averyék kinyitják a bejárati ajtót.

A vendégszobába érve bosszúsan tapasztalta, hogy parázsló vágya nem csillapodik. A forró zuhany helyett, amire a futás után vágyott, a hideg vízsugár alatt találta magát. Megpróbált nem gondolni az édes kis házvezetőnő kerek idomaira, hátha akkor lelohad a vágy, amely benne tombolt.

2. FEJEZET

– Molly, ez a krumpli rémes! Nem várhatjuk el, hogy Signor De Gennaro ilyet egyen. Kemény, mint a kő!

Lady Avery szemrehányó tekintetétől Molly nyomban elpirult. Elég sokáig hagyta a krumplit a sütőben, hogy aranybarna és ropogós legyen? Nem. Most, hogy közelebbről megnézte… a krumpli egyértelműen sületlen volt.

Még jobban elvörösödött, amikor megpróbálta elvenni a tálat az asztalról.

– Szörnyen sajnálom, Lady Avery. Csak gyorsan visszadugom a sütőbe.

– Ne fáradjon! – mondta felháborodottan az asszony. – Éjfél lesz, mire megsül, és nem szándékozom teli hassal lefeküdni. És bizonyára Salvio sem.

Molly vajon csak képzelődött, vagy Lady Avery titokzatos mosollyal nézett az olaszra? Talán csak nem arra célzott, hogy a vendéggel akarja tölteni az éjszakát… a férje házában?

Másrészt viszont furcsának találta, hogy Sarah Avery nagyon szűk ruhában jelent meg a vacsorán, az elképzelhető legmélyebb dekoltázzsal. A felbecsülhetetlen értékű családi ékszer gyémántjai csillagokként ragyogtak érett bőrén. Mivel Molly a vacsora előtt italokat szolgált fel, a ház asszonya mostanra már gátlástalanul flörtölt Salvióval. A férje – aki két évtizeddel idősebb volt nála, és már a második üveg burgundinál tartott –, úgy tűnt, észre sem veszi.

Az étkezés kezdettől fogva katasztrofálisan zajlott. Pedig Molly jó szakácsnő volt. Éveket töltött azzal, hogy nagyon kevés pénzből finom ételeket készítsen az édesanyjának és a kisöccsének. A mai háromszemélyes étkezés nem jelentett gondot, de Molly nem számolt Salvio De Gennaróval, sem a Lady Averyre gyakorolt hatásával.

A konyhában történt találkozás után sok időnek kellett eltelnie, hogy Molly szíve ne kalapáljon, és a feladataira tudjon koncentrálni. Komolyan azt hitte, hogy egy férfi, aki a világ bármelyik nőjét választhatná, egy naiv, kissé duci, vidéki lány iránt érdeklődik?

Csak álmaidban!

– Molly? Figyelsz te rám egyáltalán?

A lány megmerevedett, amikor meglátta Lady Avery szemében a haragot – de csak azután, hogy észrevette Salvio de Gennaro komor arckifejezését. Meglepte talán, hogy egy lord felesége ilyen hozzá nem értő házvezetőnőt alkalmaz?

– Szörnyen sajnálom – mondta Molly gyorsan. – Egy kicsit összezavarodtam.

– Úgy látszik, egész délután zavart voltál. A hús túlsült, az előétel pedig jéghideg volt.

– Ugyan, Sarah, nem nagy ügy – mondta Salvio halkan. – Hagyja csak.

Molly felemelte a fejét. Salvio de Gennaro tekintetéből megértést olvasott ki, és érezte, hogy melegség járja át.

Lady Avery ingerültnek tűnt. Vajon a vendég közbelépése rádöbbentette, hogy nem vetett rá kedvező fényt a viselkedése?

– Természetesen. Igaza van, Salvio. Nem nagy ügy. Végül is nem éhezünk. Molly mindig bőségesen ellát minket, mert ő maga is szeret enni. – Lady Avery harsányan felnevetett, és a férjére sandított, aki közben kiürítette a második üveg burgundit, és lehajtott fejjel, halkan horkolt. – Molly, most lefektetem Lord Averyt. Utána Signor De Gennaro és én leülünk a könyvtárban. Hozhatnál nekünk valami rágcsálnivalót. – Ismét szélesen elmosolyodott. – És egy üveg Château Lafite-et.

– Igen, Lady Avery.

Salvio ökölbe szorított kézzel figyelte, ahogy Molly kisiet a szobából. Nem szólt semmit, amikor a háziasszonya felébresztette a férjét, és türelmetlenül kivezette, de tisztában volt vele, hogy az imént igazságtalanságnak volt a tanúja. Pontosan tudta, mit érzett a lány a szidás alatt. Neki aztán nem kell elmagyarázni, milyen érzés a ranglétra alján lenni.

Kényszerítenie kell majd magát, hogy igyon még egy pohárral Sarah Avery társaságában, mivel a nő utasította Mollyt, hogy nyissa ki a világ egyik legdrágább borát. Ma már túl késő volt ahhoz, hogy visszautazzon Londonba, ezért holnap korán reggel indul. Ez a látogatás nem érte meg a fáradságot, mert Lord Avery már a vacsora előtt is túl részeg volt ahhoz, hogy üzletről beszéljenek. Salvio még dolgozni sem tudott, mert az átkozott internetkapcsolat folyton megszakadt, és a gondolatai is tiltott irányba kalandoztak…

Sóhajtott. Milyen abszurd, hogy ez a gömbölyded házvezetőnő úgy feltüzelte az érzékeit, és szinte csak rá tud gondolni!

Nagy erőfeszítésébe került, hogy elszakítsa róla a tekintetét, és a háziasszonnyal csevegjen, akinek a melle majd kibuggyant a túlságosan fiatalos ruhából.

– Salvio! – Lady Avery elszántan lépkedett felé a perzsaszőnyegen fekete, tűsarkú cipőjében. – Sajnálom, néha Philip egyszerűen elviselhetetlen. Túl sokat iszik, holott nem bírja. Menjünk be a könyvtárba egy italra, jó?

Annak idején Salviót számos ok késztette arra, hogy elhagyja Nápolyt, és Angliában keresse a szerencséjét. Új otthona szokásait azzal a szívóssággal sajátította el, amellyel minden új kihívásnak megfelelt. Ösztönösen érezte, hogy egy feleségnek soha nem szabadna kritizálnia a férjét mások előtt, főleg nem egy idegen előtt.

– Csak egyetlen pohárral. Holnap sok dolgom lesz, és korán indulok.

– De hát csak most érkezett.

– Délben lesz egy találkozóm Londonban.

– Ó! Nem tudja lemondani? Hallottam, hogy munkamániás, de néha le kell lassítani.

Salvio tolakodónak és idegesítőnek találta a viselkedését.

– Szeretem betartani az ígéretemet – mondta hűvösen, és követte a nőt a könyvtárba, ahol már égett a tűz.

Molly sajtot és bort tett az asztalra. A válla feszültnek tűnt.

Nem is csoda. Itt élni ebben az eldugott házban, és olyasvalakinek dolgozni, mint Sarah Avery…

A férfi egy karosszékbe telepedett, miközben a háziasszonya a kandalló mellett állt, és olyan pózt vett fel, amely valószínűleg a legjobb fényben tüntette fel az alakját. Mosolyogva végigsimított egy antik vázán.

– Várja már a karácsonyt, Salvio?

A férfi megriadt a gondolattól, hogy esetleg váratlan meghívást kaphat.

– Legtöbbször távol vagyok ilyenkor. Idén is Nápolyban leszek. – Elvette a borospoharat, amit Molly nyújtott át neki. A lány ránézett, aztán pirulva elfordult. – Mindig várom, hogy lássam a családomat, de örülök is, amikor vége az ünnepeknek. A világ néhány napra leáll, és az üzlet ennek következtében késedelmet szenved.

– Ó, férfiak! – Sarah Avery leült a férfi mellé egy székre. – Maguk mind egyformák.

Salvio igyekezett semleges mederben tartani a beszélgetést, miközben a borát kortyolgatta. De csak arra tudott gondolni, hogy Molly idegesen várakozik a háttérben, abban a kis fekete ruhában, amely kiemelte csodás, gömbölyű idomait.

– Hogyan töltik a karácsonyt a férjével? – kérdezte udvariasan Salvio.

Lady Avery bágyadtan elmagyarázta, hogy Philip felnőtt gyermekei gyűlölik, mert őt hibáztatják a szüleik válásáért.

– Természetesen nem csábítottam el őt, de én voltam a titkárnője, és ilyesmi néha megtörténik. – Megvonta a vállát. – Philip azt mondja, egyszerűen belém szeretett. Honnan kellett volna tudnom, hogy a felesége terhes? – Belekortyolt a borába, amely felső ajkán vékony vörös csíkot hagyott a szájfény felett. – Nem érdekel, hogy a gyerekei nem akarnak látni. Én törődöm Philippel. Ha nem vigyáznak, még a végén kitagadja őket!

Salvio kényszerítette magát, hogy még néhány percig hallgassa a nő gonosz fecsegését, és elborzadt a szégyenérzet teljes hiányától. Végül felállt, és bejelentette, hogy lefekszik aludni. Próbálta figyelmen kívül hagyni az asszony sértődött arckifejezését. Ahogy behúzta maga mögött a szobája ajtaját, úgy érezte, mintha megmenekült volna egy ragadozótól.

Megkönnyebbült sóhajjal nézett körül. A kandallóban pattogott a tűz, lángjai vörös és aranyló fényeket vetettek a falra. Az ablak előtt antik asztal állt különféle italokkal. A falakon ismert művészek tájképei függtek.

Salvio ásított, és összepakolta a bőröndjét. Az ablakból sötét felhőket látott, amelyek részben eltakarták a holdat. A kavargó tenger ezüstösnek és feketének tűnt. Gyönyörű látvány, amit sajnos nem tudott igazán értékelni, mert nyugtalan volt, és nem tudta, miért.

Miután levette a nyakkendőjét, és kigombolta az ing felső gombját, kimerészkedett a meleg szobából a fagyos folyosóra, majd a fürdőszobába. Visszafelé jövet zajt hallott a fölötte lévő emeletről. Megállt és figyelt. A szeme összeszűkült, amikor rájött, hogy mi az. Halk sóhajok, aztán szipogás.

Valaki sírt.

Semmi közöd hozzá, mondta magának a férfi. De valami rágta a lelkét. A lelkiismerete? Tudta, hogy a kis házvezetőnő sír. Valamilyen okból, amit nem akart megmagyarázni, felment a folyosó végén lévő lépcsőn.

A hang egyre jobban hallatszott. Határozottan sírt valaki. A falépcső nyikorgott, amikor Salvio megtette a következő lépést.

– Ki van ott? – szólalt meg ekkor egy aggódó hang.

– Én vagyok. Salvio.

Sietős léptek hallatszottak, egy ajtó kinyílt, és Molly állt előtte. Még mindig a fekete ruhát viselte, de már levette a cipőjét. Sötét haja lazán omlott le egészen a derekáig. A férfinak eszébe jutott egy festmény: egy nő utazik a csónakban, az arca félelmet tükröz. Félelmet látott ebben a meleg, szürke szempárban is, amely most kissé kivörösödött a sírástól. A vágy, amit a Mollyval való találkozás óta érzett, most együttérzésnek adta át a helyét.

– Mi történt? – kérdezte. – Megsérült?

– Semmi sem történt, nem sérültem meg. – A lány sietve letörölte a könnyeket az arcáról. – Szüksége van esetleg valamire? – A hangja kötelességtudóan csengett. – Remélem, mindennel meg van elégedve, Signor De Gennaro.

– Minden rendben, de arra kértem, hogy hívjon Salviónak – mondta a férfi türelmetlenül. – Tudni akarom, miért sírt.

Molly megrázta a fejét.

– Nem sírtam.

– De igen, és ezt nagyon jól tudja.

A férfi meglepetésére a lány most felszegte az állát.

– Végül is a saját szobámban akkor sírok, amikor csak akarok.

– És megkérdezhetem, hogy mi az oka? Nem tudtam tőle aludni.

A szürke szempár kitágult a rémülettől.

– Tényleg? Jaj, nagyon sajnálom!

Salvio megengedett magának egy mosolyt.

– Igazából még nem feküdtem le, de a sírás hangját senki sem szereti hallani.

– Nagyon sajnálom, hogy megzavartam, de jól vagyok. – Molly mosolyt erőltetett az arcára, nem túl sok sikerrel. – Többé nem fordul elő.

De Salvio érdeklődését már felkeltette. A férfi a válla fölött körülnézett a kis szobában. Egy keskeny ágy, vékony függönyök az ablakon, a levegő meglehetősen hideg… A szobájában lévő kandallóra gondolt. Biztosan Molly gyújtotta meg benne a fát.

– Maga fázik – jegyezte meg.

– Csak egy kicsit. Már megszoktam. Tudja, milyenek ezek a régi házak. Borzalmas a fűtés.

– Miért nem ül egy kicsit a kandallóm mellé? Esetleg egy itallal.

Pillanatnyi habozás után a lány megrázta a fejét.

– Ez nagyon kedves öntől, de nem fogadhatom el az ajánlatát.

– Miért nem?

– Mert… – Molly megvonta a vállát. – Nyilván tudja az okát.

– Nem, hacsak el nem mondja.

– Lady Avery kirúgna, ha rajtakapna, hogy egy vendég szobájában töltöm az időt.

– És honnan tudná meg? – kérdezte a férfi cinkos mosollyal. – Én nem mondom el neki. Gyerünk, Molly, hiszen reszket a hidegtől!

A lány tétovázott, mert az ajánlat tényleg vonzotta. Itt áll ez a jóképű férfi az ő szerény szobája küszöbén, és meghívja egy italra. Ingének a felső gombját már kigombolta, lazának és barátságosnak tűnt. Ki tudna ellenállni a ragyogó fekete szemének, amellyel olyan megértően nézett rá? Olyan kedvesség sugárzott belőle, amire nem számított.

Jeges szellő hatolt be az ablakkeret résein, és Molly ismét megborzongott. Az előtte álló napok nem töltötték el örömmel, és a Robbie miatti aggodalma sem szűnt meg igazán. Nem tudná elengedni magát végre egyszer az életben? Kitörhetne a magányból, és hagyhatná, hogy egy szívdöglesztő olasz pasi meghívja egy italra…

Tétován vállat vont.

– Rendben. De csak egy kicsit. Köszönöm – mondta, miközben belebújt a kényelmetlen cipőbe.

A férfi kurtán bólintott, mintha ezt várta volna. Ahogy megfordult, és a szobája felé indult, Molly szíve nagyot dobbant. A várakozás érzésével követte Salvio De Gennarót a hálószobájába vezető keskeny folyosón.

3. FEJEZET

– Tessék, ezt igya meg.

– Köszönöm. – Molly elvette a brandyt, amit Salvio adott neki. Azon tűnődött, vajon elment-e az esze, amiért elfogadta ezt a meghívást.

Most, a férfi szobájában zavarba jött, és kínosan érezte magát. A tekintete a nyitott bőröndre esett, és valamilyen oknál fogva a szíve összeszorult.

– Üljön a tűz mellé – javasolta Salvio.

A lány helyet foglalt a fotelben, amelyre a férfi rámutatott. Furcsa volt, hogy látogatóként fordul meg egy olyan szobában, amelyet már annyiszor kitakarított. A bőrfotel mennyeien puha volt, és a kandalló lángjai átmelegítették. Belekortyolt a konyakjába, és hátradőlt, amikor az illata megcsapta az orrát.

– Gondolom, nem iszik gyakran alkoholt – vélte Salvio, miközben töltött magának is.

– Nem. – Az apró korty elég volt ahhoz, hogy a gyomrában lévő görcs oldódjon, és melegség járja át a testét.

Molly kinézett az ablakon. A felhők gyorsan suhantak az ezüstös hold körül. Kezdett megnyugodni, annak ellenére, hogy itt ül fekete egyenruhájában egy idegen férfi hálószobájában, mintha joga lenne hozzá. Mit szólna Lady Avery, ha most berontana? Molly zavartan nézett a férfira, aki éppen visszatette a dugót a kristályüvegbe.

– Tényleg nem szabadna itt lennem.

– Ezt már mondta. – A férfi hangjában volt némi unottság. – De azt még mindig nem árulta el, miért sírt.

– Én… – Molly újra belekortyolt az italba, és a poharat az asztalra tette. – Minden különösebb ok nélkül.

– Vajon miért nem hiszek magának, Molly Miller? – jegyezte meg a férfi szelíden. – Mi történt? Bajba került a vacsora miatt?

A lány döbbent arckifejezése bizonyította, hogy a kérdése telibe talált.

– Megérdemeltem – mondta Molly csendesen. – A vacsora borzalmas volt.

Joggal panaszkodhatott volna Lady Averyre, gondolta Salvio, és meghatotta a lány lojalitása.

– És ez volt az egyetlen oka a könnyeinek?

– Talán nem – ismerte el Molly. Kizárt, hogy elmondja az igazat!

Nem akarta elárulni, hogy Robbie telefonált neki, és pénzt kért tőle. Annak ellenére, hogy elutazása előtt könnyes ígéretet tett, hogy szerez munkát. A lány nem tudta elviselni a gondolatot, hogy az öccse ismét ördögi spirálba került: pókerezett és veszített. Sok pénzzel tartozott kegyetlen embereknek, akik nem haboznának eltorzítani a szép arcát…

– Nevezzük önsajnálatnak – mondta, de látta, hogy még ez a válasz sem elég a férfinak. – Gondolom, ebben nincs sok tapasztalata.

Salvio vidáman elmosolyodott. Molly azt hiszi, hogy a gazdagsága és sikere miatt ő soha nem tapasztalt fájdalmat vagy kétségbeesést? Pedig mindkét érzést ismerte. Amikor mindent elveszített, feneketlen, sötét lyukba zuhant. És bár kihúzta magát a gödörből, és arra kényszerítette magát, hogy újrakezdje az egészet, az ember soha nem felejti el az ilyen élményt.

Ezért hagyta el Nápolyt. Mert nem tudta elviselni, hogy emlékeztessék a kudarcára.

– Miért marad itt? – kérdezte halkan.

– Ez az állás jól fizet.

– Megéri, ha így bánnak magával?

Molly megrázta a fejét, hosszú haja fényes függönyként vette körül az arcát.

– Lady Avery általában nem szokott így viselkedni.

– A hűsége figyelemre méltó, signorina.

– Azért fizetnek, hogy hűséges legyek.

– Ebben biztos vagyok. Mégis, ez a ház olyan félreeső. Nem tudom elképzelni, hogy egy fiatal nő szívesen éljen itt.

– Pedig ez az egyik oka annak, hogy szeretek itt lenni.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Nem szereti az embereket?

Molly habozott. Elmondja-e neki, hogy úgy érzi, nincs a helyén? Túl sok éven át gondoskodott az édesanyjáról, aztán megpróbálta megakadályozni, hogy Robbie rossz útra térjen. De ha mindezt bevallaná Salviónak, nem rombolná le a kellemes hangulatot? Egy időre még azt is elfelejtette, hogy ő csak egy házvezetőnő.

– Nem kell társaság – válaszolta. – A kapcsolattartás drága, és én spórolok, hogy az öcsém tanulhasson. Jelenleg Ausztráliában van – tette hozzá, mert Salvio felvonta a szemöldökét –, és… épp egy év szünetet tart.

A férfi elkomorult.

– Maga itt keményen dolgozik, míg ő a napon sütteti magát? Hatalmas áldozat, amit a testvéréért hoz.

– Minden nővér ezt tenné.

– Nem, nem. Szerencsés, hogy maga itt van neki.

Molly felvette a poharát, és belekortyolt. Vajon az igazság sokkolná a vendéget? Robbie-t nem vették fel az egyetemre, mert még nem is felvételizett – az ő minden könyörgése ellenére sem. Molly azt szerette volna, ha az öccse többre viszi, mint ő.

Nyelve hegyével megnyalta az ajkát, amelynek konyakíze volt. Nem akart most Robbie-ra gondolni.

Ahogy letette a poharát, Salvióra nézett. Hirtelen vágyakozást érzett a szívében. A férfi még mindig az ablaknál állt, izmos testének sziluettjét kiemelte a holdfény.

– És maga miért van itt? – kérdezte hirtelen.

– Philip Averyvel akartam üzletet kötni. – Salvio elfintorodott. – De nem hiszem, hogy erre sor kerülne.

– Reggel sokkal beszédesebb lesz – válaszolta Molly diplomatikusan.

– Akkor már túl késő. Amint kivilágosodik, indulok.

Molly megdöbbent. Mit is akart volna? Hogy találkozzanak a reggelinél, és cinkos pillantásokat váltsanak?

– Ó, milyen kár!

Őszintén csalódottnak tűnt.

A férfi elmosolyodott, mintha mulattatta volna a lány komolysága.

– Maga túl kedves ahhoz, hogy egy ilyen helyen bujkáljon, Molly.

A lány tudta, hogy ez bók volt, valamiért mégis bántotta. A „kedves” nem „szexi”, igaz?

Salvio odament az íróasztalhoz, és írt valamit egy névjegykártya hátuljára, amit Mollynak adott.

– Tessék, az asszisztensem száma. Ha pályát akar módosítani, hívja fel. Sok embert ismer, és a jó háztartási alkalmazottakra nagy a kereslet. – A lány szemébe nézett. – Ennél mindig talál jobbat.

– A vacsora ellenére? – Molly próbált viccelődni, bár nem érezte magát vidámnak. Ezért felállt, fogta a kártyát, és a ruháján lévő zsebbe tette.

– Igen – erősítette meg a férfi, miközben tekintetével követte a lány mozdulatait.

Molly azon tűnődött, vajon az az erotikus szikra, ami kettejük között pattogott, csak illúzió lehetett-e. De talán mégis valódi volt. Éppolyan valóságos, mint ahogy most a mellbimbója megkeményedett. Mint a tűz, ami a combjai között lángolt.

Visszatartotta a lélegzetét, és várt. Mindjárt hozzád ér, gondolta ösztönösen. Még akkor is, ha ő a gazdag Salvio de Gennaro, én pedig csak egy házvezetőnő vagyok.

És a férfi meg is tette: felemelte a kezét, és végigsimított a haján.

– E capelli tuoi so comme a seta – motyogta. A lány kérdő pillantására lefordította: – A hajad olyan, mint a selyem.

Még soha nem mondtak neki ilyen szépet. Ráadásul olaszul olyan igézően hangzott!

Ezért tette vajon a férfi? Mert tudta, hogy ettől ő még inkább a bűvkörébe kerül?

Meg kellene köszönnie az italt, a kedvességét és a névjegykártyát, aztán vissza kellene térnie a szobájába. De nem mozdult. Ehelyett a férfi gyönyörű szemébe nézett, és buzgón remélte, hogy megcsókolja.

– Tényleg… tényleg így gondolja? – kérdezte dadogva.

Salviónak összeszorult a torka, amikor rájött, mire készül. Azért hívta meg a lányt, mert magányos és boldogtalan volt. Nem azért, hogy elcsábítsa! Végül is vannak szabályok, amelyeket be kell tartani.

A kis házvezetőnő megérintette a lelkét, amelyet ő már régóta halottnak hitt. A lány együttérzést ébresztett benne, és most a testéből is kiváltott valamit, ami túlságosan is ellenállhatatlan volt. A