Jud Meyrin: Szökevény hableány

©Megyeri Judit, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

https://www.megyerijudit.hu/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2025

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2025

ISBN 978-615-6681-40-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Neked, aki elhiszed, hogy nincs teljesen jó és teljesen rossz, csak emberek vannak, akiket hol jobban, hol kevésbé cseszett el az élet

Partra vetett hableány

A lángok pokolian forróak voltak, leolvasztották a testéről a bőrt, belemartak a húsába, de ő semmit sem érzett, csak a sikolyokat hallotta, meg a kíntól eltorzult arcokat látta, és azt kívánta, bár elemésztené őt is a tűz…

Matteo levegőt kapkodva ült fel az ágyban. A teste fájdalmasan lüktetett, izzadságban úszott, és úgy érezte, mintha nem jutna a tüdejébe elegendő oxigén.

Percekig csak lihegett és hörgött. Gyűlölte a hangokat, amiket ilyenkor kiadott, és gyűlölte, hogy kontrollálhatatlanul remeg, pedig megszokhatta volna már. Megszámolni sem tudta, hányszor álmodta ugyanezt, hányszor ébredt az éjszaka közepén arra, hogy lebéklyózza a pánik. Az utóbbi másfél évben még gyakrabban, mint korábban.

Aki azt állította, hogy a bűntudat idővel alábbhagy, az rohadt nagyot tévedett, vagy csak simán hazudott.

Mateo ökölbe szoruló kézzel, görcsösen koncentrált a légzésére. Beszív és kifúj, aztán újra. A mellkasát összepréselő láthatatlan karok lassan, fokozatosan visszahúzódtak, ő pedig pár perc múlva újra képes volt normálisan levegőt venni.

Letörölte az izzadságot a homlokáról, és beleszántott a hajába, ami kezdett megint túl hosszúra nőni. Hamarosan kezelhetetlenül göndörödni fog minden irányba, Matteo pont ezért nyíratta mindig rövidre. Szerette az irányítása alatt tartani a dolgokat, és ebbe beletartoztak az olyan apróságok is, mint a frizurája.

A mobiljáért nyúlt, hogy megnézze rajta az időt, de a képernyőn azonnal felvillant az előző esti olvasatlan üzenet Raffaele-től.

A barátja valószínűleg azt kérdezte, rendben megérkezett-e Marottába, de Matteo nem nézte meg, és nem is válaszolt rá. Addigra túlságosan sokat ivott, és amikor sokat ivott, jóval nehezebb volt megfelelően reagálnia az ilyen egyszerű kérdésekre is. Most, a rémálom után sem érzett magában elég erőt ahhoz, hogy jókedvet tettessen, akár csak írásban is, így inkább újra figyelmen kívül hagyta az üzenetet. Helyette kikászálódott az ágyból, és kibotorkált a teraszra.

A nyaraló a tengerparti út mentén állt. Eredetileg Raffaele bérelte ki. A barátnőjével, Lilyvel töltöttek volna itt három hetet, de a tervezettnél néhány nappal később tudott csak elszabadulni a munkából, és nem nyugodott addig, amíg rá nem beszélte, hogy arra az első pár napra jöjjön el ő helyettük.

Matteo hamar belátta, hogy jobb, ha igent mond, akkor a barátja nem cseszegeti tovább azzal, hogy lazítania kéne, nem csak folyton dolgozni. Pedig ő nem akart lazítani. A munka volt az egyetlen, ami el tudta terelni a figyelmét az elbaltázott múltja démonairól, amik sosem hagyták túl hosszú időre egyedül.

Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a tenger felől fújó szél kicsit lehűtse. Bár éjszaka volt, jól látszott a sötét víztömeg, és hallatszott a parthoz csapódó hullámok morajlása is. Aztán ahogy kinyitotta a szemét, akár egy ruhát, újra magára öltötte a laza, vidám srác maszkját, még most is, hogy egyedül volt. Olyan tökéletesre fejlesztette ezt a maszkot, hogy néha még ő maga is elhitte, hogy ez a valóság.

Visszament a szobába, kibújt a bokszeralsójából, és magára kapott egy úszónadrágot. Egy kis testedzéssel talán kimerítheti magát annyira, hogy kiüsse mind a testét, mind az agyát néhány órára.

Hajnali kettő múlt, amikor kilépett a házból. Senki más nem járkált rajta kívül az utcán, bár a nyári éjjeleken Marotta buzgott az élettől. Nyaralók és helyi lakosok múlatták az időt a tengerparti bárokban és éttermekben, vagy csak sétáltak a tengerparton, de hajnalra elcsendesült a környék. A szomszédos épületek ablakai sötéten tátongtak, minden mozdulatlannak, nyugodtnak tűnt, mintha egy szellemvárosban ő lenne az egyedüli élő ember.

Az úton átvágva a partra indult, ahová alig-alig hatolt el az utcai lámpák fénye. Éjkék homály borult az összehúzott napernyőkre és a napágyakra, a homok pedig nedves volt a partot nyaldosó hullámoktól.

Matteo ledobta a törölközőjét egy száraz részre, aztán percekig csak állt, és hagyta, hogy a tengervíz újra meg újra felcsapjon a bokájáig, majd miközben visszavonul, kimossa a lába alól a homokot. Megnyugtató volt a monoton ismétlődés és a levegő párás, sós illata.

Elindult befelé a vízbe. A talpa alatt besüppedt a hullám fodrozta homok, ő pedig egyre gyorsabban lépdelt, hogy minél előbb belemerülhessen a hűvös vízbe, aztán addig úszhasson, amíg az izmai már sikítanak a megerőltetéstől, ám a szeme sarkából észrevett valamit.

Megtorpant, és jobbra fordult. Tizenöt-húsz méterre tőle volt valami a parton… Más a helyében talán nem is foglalkozott volna vele, Matteo ösztöneit azonban kiélezték a nyomozóként eltöltött évek, és most azt súgták, hogy nézze meg, mi az. Akkor is, ha jó eséllyel csak egy kint felejtett törölköző. Így hát a vízben gázolva elindult jobbra.

Egészen félútig meg volt győződve arról, hogy tényleg valami teljesen ártalmatlan dolgot fog találni, de aztán ahogy közelebb ért, jobban ki tudta venni a körvonalakat.

Lábakat látott, és karokat…

– Bassza meg! – csúszott ki automatikusan a száján, mert igazán semmi kedve nem volt tovább rontani ezt a pocsék éjszakát azzal, hogy még egy holttestet is talál.

Kigázolt a vízből, és rohanni kezdett, aztán letérdelt a teljesen mozdulatlan test mellett. Olyan erővel, hogy a térdei mélyen a homokba fúródtak.

Sietve végignézett az alakon.

Egy nő volt. Az oldalán feküdt, sötét haja eltakarta az arcát, és befedte a felsőtestét, egészen a fenekéig. Matteo még sosem látott ennyi hajat…

Félretűrte a nedves tincseket, hogy meg tudjon bizonyosodni róla, tényleg halott-e. A nyakára szorította az ujját, és a következő pillanatban két dolog is alaposan meglepte.

Az ujja alatt lüktető erős, egyenletes pulzus.

És a nő anyaszült meztelensége.

Matteót elcseszett módon a nő pucérsága kevésbé lepte meg, mint az, hogy életben van. Valószínűleg túl sok holttesttel volt dolga a pályafutása során, már hozzájuk szokott.

Még jobban eltűrte a nő megdöbbentően hosszú haját az útból, és igyekezett úgy megvizsgálni a testét, hogy ne sértse meg a szemérmét. Ez persze elég esélytelen vállalkozásnak bizonyult.

Miközben sérülések után kutatott, automatikusan regisztrálta az átlagosnál teltebb melleket, a sötét mellbimbókat, a csípő kerek ívét, a borotvált puncit, de próbálta a képeket az agya hátsó szegletébe zárni – inkább kisebb, mint nagyobb sikerrel.

Bizonyára túl régen volt nővel, ha ráizgul egy eszméletlen lányra…

Figyelmen kívül hagyta a teste önkéntelen reakcióját, és fellélegzett, amikor nem talált a nőn semmilyen komoly sérülést. Csupán a combján meg a térdén volt lenyúzva a bőr. Nem volt súlyos, de a sebek a lábán a félhomály ellenére is jól láthatóan égővörös színben játszottak. Mintha kicsípte volna őket a sós víz.

Tehát a tengerben volt… De hogyan került ájultan és csupaszon a partra?

Matteo félretette egyre gyarapodó kérdéseit. Inkább felállt, a karjába nyalábolta a nőt, és igyekezett nem törődni azzal, ahogy csupasz, nedves bőre a mellkasához simul.

Elindult vele a ház felé, ám ahogy kiértek a napágyak közötti járdára, ahova sokkal jobban odaszűrődött a lámpák fénye, a nő kinyitotta a szemét.

Különleges, borostyánszínű volt, majdnem sárga. Olyan, amit az ember előbb képzel el egy macskánál, mint egy embernél.

A tekintetük egy pillanatra összeakadt, aztán a nő szeme elkerekedett. Matteo biztosra vette, hogy sikítani fog, ám a nő meglepte.

– Tegyél le! – parancsolt rá higgadtan, bár közben telt, alt hangja kicsit megremegett. Érződött, hogy fél, de igyekezett palástolni.

Matteo mindig is értékelte másokban a bátorságot. Nem a félelem hiányát, az nem volt igazi bátorság. Hanem amikor valaki felül tudott emelkedni a rettegésén. És ezen a nőn látszott, hogy ő ilyen. Matteóban azonnal tisztelet ébredt iránta.

Odalépett az egyik napágyhoz, fél kézzel felhajtotta a támláját, aztán óvatosan letette rá a nőt.

– Nem akartalak megijeszteni – igyekezett ellágyítani az előző esti piálástól még mindig reszelős hangját. – Úszni indultam, megláttalak a homokban ájultan, és nem volt nálam a mobilom. Itt szálltam meg a hétvégén – bökött a házra maguk mögött –, csak annyi időre akartalak bevinni, míg kihívom a mentőket.

– Nem kell mentő, jól vagyok.

– Azért nem ártana megnézetned magad. Meztelenül, ájultan feküdtél a tengerparton, úgy tűnik, mintha… – Nem tudta befejezni, mert a nő félbeszakította.

– Nem erőszakoltak meg!

– Ezt örömmel hallom, de attól még meg kéne nézetned magadat, és nem ártana felvenned valamit.

A nőben mintha csak most tudatosult volna, hogy nincs rajta ruha. Egy szempillantás alatt fülig vörösödött, aztán felhúzta a lábait a mellkasához, és szorosan átölelte a térdét.

– Hozhatok neked egy gatyát meg egy pólót bentről – javasolta Matteo –, és a telefonomat. Fel tudsz hívni valakit, aki idejön érted.

– Nem tudok felhívni senkit. – A nő a sötét tenger felé nézett, a homloka ráncokba szaladt.

Matteo az arcát fürkészte, és azon tűnődött, hol lehetnek a rokonai vagy épp a barátai. Hihetetlennek tűnt, hogy nincs senkije, aki érte jöhetne.

– Akkor hazaviszlek én – ajánlotta fel, de a nő azonnal megrázta a fejét.

– Nem kell. Tényleg! Jó itt.

– Itt nem maradhatsz. Szombat van, pár óra múlva tele lesz a strand. Ha meglátják az emberek, hogy itt ücsörögsz pucéran, kihívják a rendőrséget. Bár talán az lenne a legjobb…

A nő felé kapta a fejét, borostyánszínű szemében fellángolt a rémület.

– Nem akarok rendőröket sem!

Matteo jobbnak látta, ha egyelőre elhallgatja előle, hogy máris itt áll előtte egy, helyette újra a házra mutatott.

– Figyelj, ellehetsz nálam egy darabig, van másik szoba is. Zárható az ajtaja – tette még hozzá, amikor a nő tekintetében a rémületet bizalmatlanság váltotta fel. – Ígérem, nem próbálok visszaélni a helyzettel, csak segíteni akarok.

– De miért? – A nő ezt úgy kérdezte, mintha teljesen idegen lenne számára a gondolat, hogy valaki csak úgy segíteni akarjon rajta. Bár ha tényleg nincs senkije, akihez fordulhatna, talán ez nem is olyan meglepő. Matteo azonnal megsajnálta. Bár az ő élete egy katasztrófa, de legalább sosem volt egyedül.

– Azért akarok segíteni, mert ilyen segítőkész fickó vagyok – felelte, és még egy kicsit el is vigyorodott.

A nő továbbra is gyanakodva nézett rá, de végül bólintott.

– Oké – mormogta. Matteo odalépett hozzá, hogy újra a karjaiba vegye, de a nő azonnal felemelte a kezét, hogy megállítsa.

– Nem kell vinned. Semmi baja a lábamnak

– Ahogy gondolod, de akkor hadd hozzam ide a törölközőmet.

Matteo lesietett a partra, felkapta a törölközőjét, aztán visszament a nőhöz, és odanyújtotta neki. Illemtudóan elfordult, amíg a nő felállt, és bebugyolálta magát törölközőbe. Nem mintha bármit is számított volna. Beleégett a retinájába, hogyan fest meztelenül.

Ennek ellenére, amikor újra ránézett, ismét meglepte, milyen hosszú a haja. Egészen leért a fenekéig, és Matteo fejébe nyomban szöget ütött az a teljesen helytelen gondolat, hogy milyen lenne belemarkolni abba a rengeteg hajba, és a csuklója köré tekerni, miközben hátulról megdugja a nőt. Az ágyékába újabb adag vér tolult, aztán a következő másodpercben már undorodni is kezdett saját magától.

Azt hitte, eddig is mélyen volt. De az, hogy egy bajba jutott nőtől feláll a farka, kétségkívül egy újabb mélypont.

– Menjünk – indult el a ház felé, hogy elterelje a figyelmét. Aztán amikor a nő mellé szegődött, felé sandított. – Egyébként Matteo vagyok.

– Én meg Ana.

– A zavarba ejtő körülmények ellenére örülök, hogy megismerhetlek, Ana – váltott át Matteo könnyedén a laza srác modorára.

A nő felé pillantott, és összehúzta a szemöldökét.

– Én még igyekszem eldönteni, mennyire örülök – mondta, mire Matteo elnevette magát. Napok óta most először nem kényszerből, hanem mert valóban jó kedve támadt.

A partra vetett hableány ugyanis nemcsak szexi és rejtélyes volt, hanem még szórakoztató is. Talán mégis lesz valami, amivel elterelheti a figyelmét a nyaralás alatt.

***

A nyaraló konyháját hasonló, antiknak mondott, de igazából csak régi bútorokkal rendezték be, mint azt a házat, amiben Ana felnőtt. Még a színük is ugyanúgy vörösesbarna volt, mint az ő egykori berendezésüknek, amihez annyi szép emlék fűzte, talán a legszebbek, amik az apjához és a húgához kötötték.

Valószínűleg ezért érezte Ana azonnal otthonosan magát. Az biztos, hogy nem Matteo miatt…

Próbált kiigazodni a férfin, de egyszerűen nem bírt. Ijesztően hasonlított Dantéhoz és az embereihez. Bár fiatalabb volt náluk, a húszas évei végén járhatott, de magabiztosság sütött belőle, könnyedén uralta a teret maga körül, és ugyanilyen könnyedén vette át az irányítást. Minden bizonnyal teljesen kontrollmániás… És isten óvja az ember lányát a kontrollmániás férfiaktól!

Ana észrevette a vastag, hosszú heget is, mielőtt a férfi magára húzta a pólóját. A jobb kulcscsontja alatt indult, és végigfutott a mellkasán. Azt a heget nem balesetben szerezte, hanem harcban, Ana ebben biztos volt. Olyannak tűnt, mintha valaki egy kést vágott volna bele elég mélyen ahhoz, hogy nehéz legyen túlélni.

De Matteo túlélte, és a nagy hegen kívül halványabb, kisebb sebhelyek is tarkították itt-ott a bőrét. Volt a férfiban valami, talán sötétség, talán elfojtott agresszió, ami könnyedén elhitette Anával, hogy veszélyes, és hogy képes a harcra. Egyáltalán nem kellett volna fesztelenül éreznie magát a társaságában, bármennyire is emlékeztette a konyha egykori otthonára.

Ám Matteo kedves volt vele. Ráadásul egy láncot viselt a nyakában, amin gyűrű függött. Egy női gyűrű… Ez olyan szentimentális gesztusnak tűnt, ami nem volt jellemző a hozzá hasonló kemény férfiakra. Vajon kié lehet az a gyűrű? És mivel foglalkozik Matteo?

Még az is megfordult a fejében, hogy Dante küldte utána. De ha ő küldte volna, akkor Matteo nem engedett volna neki fürdővizet, nem szabadkozott volna, hogy a házban csak kézmosó szappan van, és a saját tusfürdője – Ana végül az utóbbit választotta –, nem kerít krémet a lábán lévő sebekre, amiket menekülés közben szerzett, nem ad neki a saját ruháiból, és akkor nyilván nem készítene neki ételt sem épp most.

Hanem csak simán megölné. Esetleg visszahurcolná Dantéhoz.

Ana ezen töprengett, miközben Matteo letett elé egy tányért sajtokkal, sonkával, paradicsommal és egy nagy szelet kenyérrel. Nem volt igazán éhes, de azért bekapott pár falat mozzarellát, mert nem akart udvariatlan lenni. Matteo egy pohár narancslét is hozott neki, aztán leült vele szemben. Előtte nem volt se tányér, se pohár.

– Te nem eszel? – kérdezte Ana. Leginkább azért, mert zavarta, hogy a férfi folyamatosan őt nézi.

– Nem, későn vacsoráztam.

Ana kilesett az ablakon. Odakint sötétség borította a tájat, és az utca teljesen üres volt. Nehezére esett elhinni, hogy még mindig nincs reggel, annyi minden történt vele pár óra leforgása alatt.

– Mi a neve a városnak? – fordult vissza Matteo felé, és abban a pillanatban, hogy a férfi homloka ráncokba szaladt, rájött, hogy elszólta magát.

– Marottában vagyunk. – Matteo mélyen a szemébe nézett. – Hogy kerültél ide, ha még a város nevét sem tudod?

Ana erőt vett magán, és megvonta a vállát.

– Csak turistáskodom, és kiment a fejemből a történtek miatt.

– Ha megmondod, melyik hotelben szálltál meg, hozhatok neked pár ruhát. És nyilván muszáj megkérdeznem, hogy pontosan mik azok a történtek.

– Nem kell ruha, jó ez is – mormogta Ana, figyelmen kívül hagyva a második mondatot, de elvörösödött, ahogy a pólóra pillantott, aminek az elejét egy felirat, talán egy együttes neve díszítette. Akkora volt, hogy kétszer is belefért. A rövidnadrág derekára pedig, amit szintén a férfitól kapott kölcsön, csomót kellett kötnie, nehogy leessen róla.

Matteo összehúzta a szemöldökét. Nyilvánvalóan egyetlen szavát sem hitte el, és sejtette, hogy nincs semmiféle hotel, ahol megszállt. Hisz akkor tudná, hogy melyik városban van. Ana azonnal pánikolni kezdett, hogy kidobja a házból, pedig muszáj pihennie néhány órát, mielőtt kitalálja, hogyan tovább. Hiába erőltette le azt a pár falat sajtot a torkán, még mindig szédült a kimerültségtől.

– Mindketten tudjuk – szólalt meg végül Matteo –, hogy nem mondasz igazat.

Anának fogalma sem volt, mit felelhetne erre, amivel nem rúgatja ki magát még gyorsabban a házból. Összeszorított szájjal, remegő gyomorral nézett a férfira. Matteo végül felsóhajtott.

– Jó, egyelőre hagylak pihenni. De reggel folytatjuk! – ígérte, Ana pedig tudta, bármennyire is vonzó, hogy pár napig elbújjon ebben az otthonosnak érződő nyaralóban, ezzel a kedvesnek tűnő, jóképű férfival, nem teheti meg. Még azelőtt el kell hagynia a házat, hogy Matteo folytathatná a faggatózást.

Bólintott azért, mintha beleegyezett volna, aztán hagyta, hogy Matteo az egyik hálaszobába kísérje.

– Szép álmokat, Ana – szólt vissza a férfi a küszöbről, olyan lágy hangon, amilyet Ana régóta nem hallott senkitől.

Automatikusan elmosolyodott, és azt kívánta, bár tényleg maradhatna, és elmondhatna Matteónak mindent, de egyszerűen nem vállalhatott ilyen kockázatot.

Amint becsukódott az ajtó a férfi mögött, lefeküdt az ágyra, és magára húzta a takarót. Kimerülten hunyta le a szemét. Azt hitte, az aznap éjszaka képei fognak lepörögni előtte. Azt hitte, újra szembe kell néznie a rá fogott pisztollyal, újra összecsapnak a feje felett a tenger egyszerre félelmetes és oltalmat adó hullámai, ahogy a közelgő álom lerombolja az agyában a védvonalakat. Ám tévedett. A telefonhívást élte újra, amivel minden elkezdődött…

Rómában volt, a zajos, zsúfolt klubban, ahol az egyetem mellett esténként dolgozott. Nem szerette ezt a munkát, túl sok volt a részeg, túl gyakran próbálták letaperolni, a főnöke meg még talán náluk is rosszabb volt, folyton ráhajtott a pultoslányokra, de Ana jó borravalót kapott, amire égető szüksége volt, hogy be tudjon szállni a kiadásaiba, és ne az apjára rójon még nagyobb terhet. Már csak egy éve volt hátra az egyetemen… Azzal biztatta magát, hogy az nem olyan sok, azt már fél lábon is átvészeli.

Aznap egész jól ment a műszakja. Legalábbis senki sem markolt a fenekébe, miközben felszolgálta az italokat, és Ana már ezt is pozitívumként könyvelte el. Aztán amikor végzett, és hátrament, hogy összeszedje a cuccát, meglátta a mobilján a nem fogadott hívást.

Nem az apjától jött, ami nem is volt meglepő, hiszen vele a műszakja előtt beszélt, ráadásul össze is vesztek. Ana egy elejtett mondatból kikövetkeztette, hogy a férfi megint találkozott vele. A nővel, akit nem volt hajlandó az anyjának nevezni. Ami őt illeti, nincsen anyja, a biológia pedig megcseszheti!

Az ilyen veszekedések után az apjának és neki is kellett pár nap, mire lenyugodtak. És valóban, egy ismeretlen szám látszott a telefon kijelzőjén. Ana visszahívta, aztán néhány perc múlva úgy hasadt apró darabokra a szíve, ahogy egy kristálypohár, amit a földhöz vágnak.

Autóbaleset… Nem tudták megmenteni… Meghalt…

Ana emlékezett rá, hogy percekig csak állt ott, a telefonjával a kezében, és a korábbi vitájukra gondolt. Arra, hogy miket vágott az apja fejéhez a veszekedés hevében. Az arcán némán csorogtak a könnyek, és egyszerűen nem akarta elhinni, hogy ez a valóság, hogy ez tényleg megtörténik. Hogy tényleg soha többé nem látja az apját, az egyetlen igazi szülőjét, és soha nem kérhet már tőle bocsánatot.

Akkor még fogalma sem volt arról, hogy később csak minden nehezebb lesz. És azt sem tudta, hogy majdnem két évet kell majd várnia arra, hogy valaki, ráadásul egy ismeretlen férfi, újra azon a kedves, gyengéd hangon szóljon hozzá, amin az apja szokott.

***

A nő borostyán szeme világított aranybarna arcában. Úgy nézett ki, mint az afgán lány a National Geographic címlapján a nyolcvanas évekből, csak más szemszínnel, és néhány évvel idősebb kiadásban.

Legalábbis Dante remélte, hogy valamivel idősebb.

Emlékezett rá, hogy az a lány az újságban csak tizenkét éves volt, amikor a fotó készült róla, hiába nézett ki jóval többnek a koránál, köszönhetően ennek a kibaszott országnak, ahol tálibok, hadurak meg olyan idegen katonák, mint ő, nyírták ki egymást, és közben a civil lakosságot is.

A feletteseik ugyan eltűrték, ha összefeküdtek a helyiekkel, hogy kieresszék a gőzt, de csak akkor, ha nem voltak kiskorúak. Ha valaki túl fiatal szeretőt fogott ki, komoly bajba is kerülhetett, ám Dante nem bírta rávenni magát, hogy emiatt aggódjon.

Sürgősen szüksége volt arra a megkönnyebbülésre, amit se a harc, se a piálás, se az itt oly könnyen hozzáférhető ópium nem tudott megadni. Csak a baszás.

És ebben a nőben volt valami. Talán a szeme színe. Vagy az, hogy nem látszott rajta félelem, amikor ránézett. Pedig Dante kopasz volt, gonosz tekintetű és nagydarab. Nemcsak a nők, hanem a férfiak többsége is félt tőle.

A gyerekkori háj, ami annyira megkeserítette az életét annak idején, az évek kemény munkájának köszönhetően átalakult izommá. Nagyon meg se kéne erőltetnie magát, hogy eltörje ennek az apró nőnek nyakát. Vagy igazából bárkiét.

A lány mégsem tűnt ijedtnek, és ez úgy hatott rá, mint egy kurva ajzószer. A fasza máris harcra készen állt a gatyájában.

Odanyújtott a lánynak pár bankjegyet, és a romos épület felé mutatott, ami előtt álltak. A bejáratot csak egy fakókék, szakadozott textil takarta, amit meg-meglebbentett a forró, száraz afgán szél.

A lány elvette a pénzt, és bólintott. Megfordult, elhúzta a függönyként használt anyagot, és bement a lepusztult kunyhóba. Dante követte, aztán odabent legelőbb körülnézett.

Bár ebből a faluból, ami a legközelebb volt a táborhoz, rég visszaszorították a tálibokat és a többi rohadékot, igazából nőkön, gyerekeken és öregembereken kívül nem nagyon maradt itt más, de azért mégiscsak jobb az elővigyázatosság.

A lerobbant helységben azonban nem volt senki rajtuk kívül. Berendezés is alig. Csak egy roskatag asztal pár székkel, meg néhány matrac a földön.

Dante hátulról megragadta a lány kendőjét, és lerántotta róla. Dús, hullámos, sötétbarna hajzuhatag tűnt elő. Egészen olyan, mint az olasz nők haja, és Dante mellkasát ettől keserédes honvágy szorította össze. Pedig amikor otthon volt, folyton ide vágyott Afganisztánba, a harc felszabadító primitívségébe. Amikor meg itt volt, állandóan Olaszországról álmodott, Milánó elegáns épületeiről, a kék tengerről…

Az ember elméje egy kibaszott, megbízhatatlan szajha! És az, hogy ez az afgán lány a hazájára emlékeztette, felkorbácsolta a dühét. A düh pedig, mint általában, csak még jobban megkeményítette a farkát.

Vicsorogva tépte le a lány ruháját. Esze ágában sem volt lefeküdni egyik koszos matracra sem, inkább a legközelebbi málló falhoz nyomta a lány csupasz melleit, széjjelebb rúgta a lábait, aztán lehúzta a sliccét, előszedte az óvszert a zsebéből, és pár pillanat múlva már bele is merült a lány pinájába.

Szűk volt, meglepően szűk egy olyan nőhöz képest, aki valószínűleg már jó sok NATO-katonának kínálta a testét, előttük meg a tálib hadvezéreknek. Dante talán sajnálta volna, hogy ilyen sors jutott ennek a borostyánszemű lánynak, de túlságosan hozzászokott az élet kegyetlenségéhez, és nem fecsérelt időt a sajnálkozásra.

Felesleges is lenne, a lány szart sem érne azzal. A pénzével viszont legalább pár napig nem fog éhezni. Aztán meg talán visszajön egy újabb menetre.

Durván megmarkolta a lány vékony csípőjét, és egyre keményebben vágta bele szűk, forró lyukába a farkát. Az ereiben zsongott a vér, az agyára pedig köd szállt.

Az a köd, ami képes volt egy időre mindent eltakarni. A lepukkant kunyhót körülöttük, a lányt, akit épp dugott, de még őt magát is, az elcseszett múltjával és a még elbaszottabb jelenével együtt.

Aztán a hasizmai összerándultak, a golyói összehúzódtak, és elélvezett. Túlságosan gyorsan, de legalább a köd utána is kitartott, és ha nem is tüntetett már el teljesen mindent, ahhoz azért elég volt, hogy árnyékba vonja azt, amire nem akart gondolni.

Egészen jókedvűen lépett ki a kunyhóból, hogy aztán szembetalálja magát a csapata legidősebb tagjával, Arturo Gallóval.

Art idősebb volt nála jó tíz évvel, és már három turnust húztak le együtt. Sosem panaszkodott, amiért egy nála fiatalabb fickót ültettek a nyakába, és sosem nyalta a seggét, ezzel pedig azonnal kivívta Dante tiszteletét.

– Mi az, Art, jöttél te is dugni? – húzta fel gúnyosan a szemöldökét. Persze tudta, hogy Art sosem csalná meg a feleségét, pedig az a picsa megérdemelné.

Art rosszallóan megcsóválta a fejét, mintha meghallotta volna a gondolatait.

– Üzenetet kaptál Milánóból, parancsnok – közölte vele, és többet nem is kellett mondania, Dante már ennyiből tudta, miről van szó. Csak egyvalaki üzenhet neki Milánóból. A nagyapja ügyvédje.

A vénember végül csak feldobta a talpát, miután a rák már szinte mindenét felzabálta. Dantét egy pillanatra elfogta a csalódás, amiért nem ő végzett vele, de a rohadék úgysem érdemelte volna meg a gyors halált.

– Máris egy kicsivel jobb hely lett a világ – dörmögte, Art pedig komoran hümmögött. Bár nem tudott mindent, azért elég jó fogalma volt arról, milyen ember is volt az öreg.

– Mondanám, hogy erre este iszunk, de azt is üzenték, hogy haladéktalanul Milánóba kell utaznod a hagyatéki tárgyalásra.

– Minek? Úgysem hagyott rám semmit.

– Talán mégis – jegyezte meg Art, Dantét pedig a perzselő hőség ellenére kiverte a hideg veríték.

Az égvilágon semmit nem akart a vénembertől. Esetleg a sírjára hugyozni. De a pénze, ami örökre hozzá kötné, kurvára nem kellett.

Titkok és mentás málnafagyi

Matteo sejtette, hogy esélye sincs újra elaludni. Inkább elhelyezkedett a nappali kanapéján, és benyomta az egyik sportadót, amin épp egy EB-meccs ismétlése ment. Lejjebb vette a hangerőt, és előszedte a telefonját.

Bár azt mondta Anának, hogy vár a kérdéseivel reggelig, de azt nem ígérte meg, hogy előtte nem fogja lecsekkolni. Egyszerűen benne volt az ösztöneiben, hogy a titkokat fel kell fedni. Az ember meg az ösztöneivel ritkán tud hosszú távon dacolni, Matteo ezt a munkájának köszönhetően rég megtanulta.

Így hát írt Lilynek egy e-mailt, megadta Ana személyleírását, és megkérte, hogy ellenőrizze le. Lily ugyanis nemcsak a legjobb haverja barátnője volt, hanem szintén nyomozó. A társa. Ő volt az, aki kérdés nélkül megtett neki bármit. Persze miután megtette, kérdezősködött egy sort, de sosem akadékoskodott előre. Ahogy Matteo sem, ha Lily kérte meg valamire.

Miután elküldte az e-mailt, válaszolt Raffaele üzenetére is, természetesen elhallgatva, hogy egy pucér, eszméletlen nőt talált a parton, ahogy a rémálmát is, aztán ledobta maga mellé a telefonját.

A kanapé háttámlájának döntötte a fejét, és lehunyta a szemét, de nem hagyta nyugodni a szomszéd szobában alvó nő körüli rejtély.

Ana nem ismerte a város nevét, és a lábán a sebek olyannak tűntek, mintha órákig áztatta volna őket a sós tengerben. Matteónak csupán egyetlen magyarázat jutott eszébe erre, de az elég hajmeresztő volt. Még számára is, pedig nem egyszer szembesült azzal, mi mindenre képesek az emberek vészhelyzetben.

Ezen mélázott, közben az ujjai automatikusan a nyakában függő gyűrűre csúsztak, és ettől Alessára terelődtek a gondolatai.

Nem a felnőtt Alessára, hanem arra a szőke, mosolygós kislányra, akivel egy osztályba jártak, és akihez folyton vonzotta valami, már akkor is, amikor még fogalma sem volt arról, mit jelent a vágy, a szerelem vagy a szenvedély.

Eszébe jutott az a sok-sok évvel ezelőtti este, amikor utoljára volt maradéktalanul boldog. A kandalló előtti csókolózás, a simogatások, az érintések, amik ugyan kicsit esetlenre sikeredtek, de ott volt bennük az ígérete valami káprázatosnak, valaminek, ami csak egyszer fordul elő az életben.

Hogy aztán az az ígéret hamvába haljon, szó szerint és átvitt értelemben is, amikor néhány órával később a házat, amiben az amatőr zenekaroknak rendezett verseny ideje alatt szálltak meg, elpusztította a tűz. Ők ugyan túlélték, de Alessa nővére és Raffaele anyja nem. És kis híján Raffaele is odaveszett…

Matteo tudta, hogy hiába telt el azóta annyi év, sosem fogja megbocsátani magának, amiért meggondolatlanul égve hagyta a kandallóban a tüzet a titkos éjszakai légyottjuk után. Az a tűz nemcsak két számára kedves embert pusztított el, hanem a kapcsolatát is Alessával. Hiszen hogyan lehettek volna boldogok azok után, hogy az első közös alkalmuk halált okozott?

Miközben az elkövetett bűnökön és az elbukott lehetőségeken járt az esze, valószínűleg mégis kiütötte a kimerültség, de legalább ezúttal nem álmodott. Bizonyára túl fáradt volt hozzá. Aztán egyszer csak arra riadt fel, hogy már nincs olyan sötét odakint, és valaki járkál a házban.

Nyögve feltápászkodott. A feje hasogatott, mintha az előző nap megivott pia utóhatása most ütött volna be, mégis mozgásra ösztökélte a testét. Épp akkor ért ki a szobákat összekötő folyosóra, amikor Ana a bejárati ajtó kilincsére tette a kezét. A fenekét verdeső kusza hajával és a jó pár számmal nagyobb férfiruhákban nevetségesen kellett volna kinéznie, de ez a jelző volt az utolsó, ami Matteo eszébe jutott. Nem, Ana vad és szexi volt, ami cseppet sem könnyítette meg az ő helyzetét.

– Hová, hová? – kérdezte a nőtől.

Ana összerezzent szokatlanul rekedtes hangjára, aztán lassan felé fordította a fejét, de a kezét továbbra is a kilincsen tartotta, mintha legszívesebben elrohanna a válasz elől.

– Kitalálom – szólalt meg Matteo, amikor nem kapott választ. – Le akartál lépni, mielőtt újra kérdezősködhetnék.

A nő tekintetében felvillant valami, talán félelem, mégis makacsul biggyesztette le a száját.

– Miért, nem mehetek el? – kérdezte. – Eddig elkerülte a figyelmemet, hogy fogságban vagyok.

Ha Matteót nem idegesítette volna annyira Ana pimasz megjegyzése, valószínűleg rohadt kívánatosnak találja azt a telt, lebiggyesztett ajkat, így viszont leginkább ingerültséget érzett.

– De, természetesen bármikor elmehetsz. A kérdés az, tényleg olyan okos húzás lenne-e?

– Ez meg mit jelentsen? – húzta össze a nő a szemét.

Matteo előrelépett egyet, aztán még egyet. Míg végül már olyan közel állt Anához, hogyha a nő úgy döntene, kirohan az ajtón, el tudja kapni a karját, és vissza tudja tartani. Bár nem teljesen értette, miért is akarná visszatartani.

Nem annak kellene lennie a helyes reakciónak ilyen helyzetben, hogy hagyja elmenni? Megpróbált segíteni, de Ana nem kért belőle. Akkor hadd menjen. Pont.

Valami mégis megakadályozta ebben.

– Bajban vagy, igaz, Ana? Pontosan nem tudom, milyen bajban, de azért vannak tippjeim – mondta, és a nő válla mintha megmerevedett volna.

– Mégis miből gondolod, hogy bajban vagyok?

– Azon kívül, hogy meztelenül találtam rád a parton? – húzta fel a szemöldökét Matteo, mire Ana felszegte az állát.

– Igen, azon kívül.

Matteo a nő lábán lévő égővörös sérülésekre mutatott.

– Azokat még azelőtt szerezted, hogy a tengerbe kerültél. És a kinézetükből ítélve elég sokáig voltál a vízben, ha ennyire kicsípte a só a sebeidet. Valószínűleg órákig. Nem tudod a város nevét, ahol vagy. Ebből csak egyetlen logikus következtetést lehet levonni.

Matteo elhallgatott, még egy utolsó esélyt adva Anának, hogy ő vallja be, mi történt vele, ám a nő nem szólalt meg. Matteo vállat vont, és folytatta.

– Egy hajóról úsztál ide, ugye, Ana? És valaminek kellett történnie azon a hajón, ha jó ötletnek tűnt belevetni magadat a tengerbe úgy, hogy azt sem tudtad, hol fogsz partot érni.

A nő még mindig nem válaszolt, csak borostyánszín szeme kerekedett el egy kicsit.

– Nem akarsz senkit felhívni – folytatta Matteo –, ami vagy azt jelenti, hogy nincs senki, akihez fordulhatnál. Vagy azt, hogy akit hívhatnál, ott volt a hajón. Bántott valaki, Ana? – kérdezte lágyabban. – Ha igen, fel kell jelentened.

Ana arca az utolsó szavakat hallva megkeményedett.

– Nem tudod, mi történt, csak találgatsz. Így nem túl sok értelme van annak sem, hogy tanácsot adj.

– Akkor mondd el, mi történt.

– Nem tartozik rád!

– Valóban nem – hagyta rá Matteo –, de ez nem változtat a tényen, hogy nincs senkid, akihez fordulhatnál.

Anna elkapta róla a pillantását, aztán amikor újra ránézett, a tekintete kemény volt.

– Egyedül is boldogulok, és ha olyasmit akarsz kiszedni belőlem, amit én nem szeretnék elmondani, akkor jobb is, ha megyek. – Sárgásbarna szemét dacosan az övébe fúrta, és sütött róla, hogy minden szavát komolyan gondolja. Matteo elnyomott egy káromkodást.

El kéne engednie a nőt, de a fenébe is, Ana felpiszkálta az érdeklődését.

– Rendben, nem faggatlak – egyezett bele.

A nő néhány pillanatig bizalmatlanul méregette, aztán biccentett.

– Akkor köszönöm, hogy maradhatok. Nagy segítség – ismerte be némileg vonakodva.

– Pont ahogy sejtettem – vigyorodott el Matteo. Végighordozta a tekintetét a nőn. A pillantása pár másodpercre ösztönösen lecövekelt kerek mellénél, ami olyan csábítóan sejlett át az anyagon, aztán észbe kapott, és gyorsan Ana arcába nézett. – És kell neked néhány rendes ruha is – köszörülte meg a torkát.

Ana korábbi makacs énje elillant. Úgy tűnt, zavarban van.

– Igazán nem szükséges, hogy bármit is vegyél. Így is sokat segítettél.

– Azért én mégis hoznék neked női cuccokat. Még mielőtt azt hiszik, hogy tényleg fogva tartalak itt, azért nincs rajtad rendes ruha.

***

Ana belebámult a fürdőszobai tükörbe, és alig ismert magára. Nem az új, sötétkék rövidnadrág és a fehér trikó volt az oka, amit Matteo hozott neki, inkább az, ahogyan érezte magát bennük.

Bármekkora ostobaságnak is tűnt, de ez a pár ruhadarab volt az, ami keserűen valóságossá tette az előző éjjel történteket.

Hirtelen maga előtt látta Dantét. Ijesztően hatalmas termetét, rideg, közönyös tekintetét, és a hátán végigfutott a hideg, pedig a férfi nem is volt a közelében, ám az érzés, ami a jelenlétében mindig elöntötte, igen.

Dante hiába rejtőzött a méretre szabott ingei és öltönyei alá, nem tudta elfedni a könyörtelenségét. Ana tisztában volt vele, hogy a férfi mindig azt teszi, amit tennie kell annak érdekében, hogy elérje a célját. De ő legjobb esetben is egy gyalog Dante sakktábláján, sőt talán még az sem. Inkább egy teljesen láthatatlan bábu, aminek semmilyen szerepe nincs a játszma alakulásában. Akkor mit számít, hogy él-e vagy hal?

Matteo kopogtatása rángatta ki a gondolataiból.

– Minden oké? Vagy elcsesztem a méretet?

– Jó a méret – kiáltotta ki Ana.

Igazából a férfi tökéletesen eltalálta, még a fehérneműnél is. Meglepően tökéletesen, ami arra utalt, hogy elég jó megfigyelő. Valószínűleg ezért jött rá olyan hamar arra, hogy egy hajóról menekült ide.

Anába újra belehasított az érzés, hogy rossz döntés volt itt maradnia. Matteo elsőre egy laza, kedves pasasnak tűnt, de Ana sejtette, hogy ennél jóval több lapul benne mélyen. Valami, ami legalább annyira félelmetes, mint Dante könyörtelensége. Ana mégis maradt. Legalábbis addig, amíg ki nem ötli, mihez kezdjen, és nagyon remélte, hogy közben nem fogja megbánni a döntését.

Gyors mozdulatokkal befonta a haját, vetett egy utolsó pillantást a tükörképére, aztán kinyitotta az ajtót.

Ott találta Matteót a falnak támaszkodva.

A férfi sötét haja épp annyira volt zilált, hogy az ember lánya azt gondolja, az előbb kelt ki az ágyból. Vagy esetleg azt, hogy épp az előbb bontakozott ki egy nő karjából, aki alaposan összetúrta azokat a dús, kicsit göndör fürtöket. Egy ujjatlan trikót viselt, így jól látszódtak a karján az izmok. Ana csak most vette észre, hogy a bal bicepszén is van egy heg. Vékony, de kicsit recés, és jóval világosabb napbarnított bőrénél. Vajon hol szerzett ennyi sebet? Ana tudni akarta a választ, de nem találta túl fairnek, hogy kérdezősködjön, miközben Matteóval megígértette, hogy nem fog faggatózni.

A férfi lustán végigfuttatta rajta a tekintetét, aztán elvigyorodott.

– Tényleg jó a méret.

– Én mondtam. – Ana arca felhevült a férfi pillantásától. – Nem akarlak feltartani. Csináld nyugodtan azt, amit terveztél.

– Nyaralok. Olyankor az ember nem tervezget.

– Akkor csináld azokat a nyaralós dolgaidat, mint máskor. Mintha itt sem lennék.

Matteo nyilvánvalóan nem szándékozott megkönnyíteni a dolgát.

– De itt vagy – jegyezte meg. – Szóval akár be is szállhatnál azokba a nyaralós dolgokba.

– Nem szoktam ilyesmiket csinálni.

– Miket? – vonta fel Matteo a szemöldökét.

Anában fellángolt a bosszúság. Ez a férfi legalább olyan idegesítő, mint amennyire jóképű.

– Nem hinném, hogy ugyanúgy képzeljük el a szabadidő eltöltését – mondta önkéntelenül is úgy, mintha lenézné a férfi szabadidős tevékenységeit, pedig ez nem is állhatott volna távolabb az igazságtól.

Matteo újra elvigyorodott, bár elég gúnyosan.

– Vagyis te nem szoktál se biciklizni, se kirándulni, ugyanis e kettő között vacilláltam, míg abban a szerencsében nem részesültem, hogy társaságot kaptam a személyedben.

– Akkor nehogy hagyd, hogy a társaságom visszatartson!

– Komolyan nem bicikliztél és kirándultál még?

Anának el kellett kapnia a pillantását, nehogy a férfi meglássa benne az igazságot. Azt, hogy utoljára gyerekkorában biciklizett és kirándult. Akkor, amikor a nő, akit nem nevezett többé az anyjának, még velük élt, és neki fogalma sem volt arról, mit jelent a csontjáig hatoló bánat és az árulás. Olyan régen, hogy inkább tűnt az egész a képzelet szüleményének, mint valóságnak. És persze sejtette, hogy Matteo provokálja, de hirtelen elfogta a vágy, hogy csináljon valamit, ami normális, egyszerűen csak azért, mert jó szórakozás, és nem amiatt, mert meg kell tennie.

– Jó, menjünk el biciklizni – mondta, és közben remélte, hogy nem követ el túl nagy hülyeséget.

***

Matteo hamar rájött, hogy igaz volt a megérzése. Ana valószínűleg egyáltalán nem vagy jó rég biciklizett utoljára. Amikor a kölcsönző előtt felült a nyeregbe, az első pár méteren olyan ingatagon hajtott, hogy Matteo attól tartott, egyszerűen el fog dőlni, mint egy zsák krumpli, tovább gyarapítva a sérüléseit.

Már azon volt, hogy javasolja, mégis inkább kiránduljanak, de a nő gyorsan tanult. Pár perc múlva elég biztosan közlekedett ahhoz, hogy Matteo ne tartson minden bokornál balesettől.

Így hát elindultak a part mellett futó bicikliúton, és mire kiértek a városból, Ana magabiztosan biciklizett. Fonott copfja vidáman lengedezett tekerés közben, és ugyan a baseballsapka, amit kölcsönkért tőle, árnyékba vonta a szemét, Matteo így is érzékelte, ahogy felenged, és magába szívja a látványt maga körül.

A hol keskenyebb, hol szélesebb kavicsos-köves partot a számtalan, színes napernyővel és napozóággyal, és a tengert, aminek a vize türkizkéken csillogott a ragyogó napsütésben, miközben a hullámai lomhán nyaldosták a fövenyt.

Matteo tudta, mit érez, őt is mindig megnyugtatta a tenger. Valószínűleg azért, mert a víz még a tüzet is legyőzi.

Elbicikliztek egészen Senigallia kikötőjéig, és megnézték a Penelope di Senegalliát, a hableányszobrot, háttérben a végeláthatatlan tengerrel.

– Magányosnak tűnik, nem? – kérdezte Ana a hableány arcát bámulva.

– Inkább olyan, mintha valamin nagyon töprengene.

– Folyamatosan töprengeni valamin elég magányos tevékenység – mormogta Ana, Matteóban pedig ismét fellángolt a késztetés, hogy megfejtse a nőt.

Közelebb lépett hozzá, és az álla alá csúsztatta a kezét, hogy a szoborról magára irányítsa a tekintetét. Amikor a nő ránézett, borostyánszínű macskaszemében úgy lángolt a bánat, mint nyár közepén az olasz nap perzselő sugarai.

Matteo máskor is látott már szomorú nőket. Hisz arról szólt a munkája, hogy az emberek bánatának a mélyére lásson, hogy következtetéseket vonjon le belőle. Azt hitte, már immunis erre, ám most, ahogy Ana arcára nézett, úgy érezte, mintha valaki belemarkolt volna a zsigereibe.

A tekintetük másodpercekre összefonódott, aztán Ana egy pillanatra lehunyta a szemét, és amikor újra kinyitotta, a bánat eltűnt, mintha ott sem lett volna. Matteo hirtelen ostobának érezte magát a heves reakciója miatt, és baromira örült, hogy legalább mondani nem mondott semmi hülyeséget.

A nő hátrált egy lépést, ő pedig azonnal elhúzta a kezét az arcától, aztán a part mentén sorakozó éttermek felé mutatott.

– Ebédeljünk valamit.

– Jó – egyezett bele Ana. Matteo figyelmét nem kerülte el, milyen megkönnyebbülten fordul el tőle és indul el a sétányon.

Spagetti alle vongolét ettek egy műanyag asztal mellett, amire fehér-kék csíkos napernyő vetett árnyékot. A napernyő szélébe olykor-olykor belekapott a tenger felől fújó szél. Aztán grillezett halat rendeltek, és Ana ezt is eltüntette. Apró méretéhez képest meglepően sokat evett, Matteo pedig nem bírta megállni, hogy ne tegyen rá megjegyzést.

– Nem is tudom, hogy fér el benned ez a sok kaja.

Ana a szemét forgatta.

– Szeretek enni. Egyébként miért van az, hogy ha egy nő csak csipegeti az ételt, akkor azt hányják a szemére, amikor meg jó étvággyal eszik, akkor azt?

– Nyugi, Hableány, semmit nem hánytam a szemedre, csak meglepődtem.

– Hableány? – pillantott rá Ana meglepetten.

– A tenger partján találtam rád meztelenül, a hajad meg olyan hosszú, hogy leér a fenekedig. Ez az én fejemben elég hableányos.

– Akkor van némi baj a fejeddel.

– Kétségkívül van – vigyorodott el Matteo, mire a nő megcsóválta a fejét.

– Furcsa vagy.

– Azt sem tagadom – vonta meg Matteo a vállát, aztán kifizette az ebédjüket, majd a közeli fagylaltosbódé felé biccentett. – A sok kaja mellé még befér egy kis desszert?

– Naná! – vágta rá Ana jókedvűen, Matteo pedig megmagyarázhatatlanul elégedettnek érezte magát, amiért sikerült felvidítania.

Kíváncsi volt rá, Ana milyen fagyit fog enni, mert az sok mindent elárult egy emberről. Az ő kedvence a sós karamell volt. Ha nagyon filozofálni akarna, azt mondaná, hogy a valós énje a só, a világ felé mutatott énje meg a karamell. De nem akart filozofálni, így megelégedett azzal a magyarázattal, hogy szereti a szélsőségeket.

Ana végül mentás málnafagyit választott, és elárulta, hogy már-már betegesen imád minden édességet, amiben van menta. Vagyis valószínűleg nincsenek ellenére a szokatlanabb dolgok, és ezzel csak még jobban felpiszkálta Matteo érdeklődését.

Fagyizás közben lementek a partra, és leültek a homokba. Ana arról kérdezte, hogy korábban is nyaralt-e már errefelé, Matteo pedig elmesélte neki, hogy Raffaele-lel a húszas éveik elejétől lejártak Marottába.

– Arra már nem emlékszem, miért pont ezt a környéket választottuk. Valószínűleg itt találtunk olcsó szállást. Akkoriban még nem nagyon jártak erre turisták, most sincsenek annyian, mint máshol. Aztán az első alkalom után újra és újra visszajöttünk nyaranta néhány hétre, sokszor egy egész hónapra. Legalábbis tavalyig…

Matteo elhallgatott, amikor rájött, hogy túl sokat árult el. Örült, hogy a napszemüvege eltakarja a szemét, így nem kellett feltűnően gyorsan elkapnia a pillantását Anáról. Színlelt nemtörődömséggel fordult a tenger felé, és úgy tett, mintha csak a fagylaltjára koncentrálna. Szerencsére Ana nem kérdezősködött tovább, mintha megérezte volna, hogy nem akar többet beszélgetni.

Ám Matteo a saját gondolatait nem tudta ilyen egyszerűen elhallgattatni, azok újra a rohadt tűz körül kezdtek járni.

Évekig titkolta Raffaele elől, hogy ő okozta a tüzet, amiben meghalt az anyja, és majdnem ő is, aztán amikor másfél éve kiderült, Raffaele azonnal túllépett rajta. Túl könnyen. Matteo pedig ahelyett, hogy örült volna, képtelen volt elhinni, hogy a barátja tényleg megbocsátott neki. Mert hát hogyan is lehetne megbocsátani az ilyet?

Ráadásul mennyire képmutató dolog, hogy ő elvárja az emberektől a munkája során, hogy felfedjék neki a titkaikat, miközben ő meg ilyen hosszú ideig elhallgatott valami fontosat a legjobb barátja elől. Ezt majdnem annyira nehezére esett megemészteni, mint magát a tüzet. És mélyen legbelül érezte, hogy ez ugyanannyira az oka annak, ahol most tart, mint minden más, amit tett.

Némán ették meg a fagyijukat, aztán ugyanilyen némán mentek vissza a biciklikhez. Matteo azonban a hazaúton sem tudta elűzni a rossz emlékeket. Mikor visszaértek a házba, azt javasolta, sziesztázzanak egyet, csak hogy a nő véletlenül se kérdezhessen tőle több olyat, ami ennyire felzaklatja és ilyen mélyen visszalöki a múltba.

Ana azonnal rábólintott, mintha neki is menekülhetnékje lenne. A feszültség, ami a Senigalliában elköltött ebédnél eltűnt, újra ott húzódott közöttük, miközben mindketten visszavonultak a saját szobájukba.

Matteo levetette magát az ágyra, lehunyta a szemét, és próbált aludni. Nagy szüksége lett volna rá a nagyrészt ébren töltött éjszaka után, de mielőtt sikerrel járhatott volna, csörgött a telefonja. Nyögve vette fel.

– Te most komolyan nyaralás alatt is dolgozol? – kérdezte Lily a vonal túlfelén köszönés helyett. – Vagy egy csajt akarsz lecsekkoltatni velem, akit felszedtél tegnap este? Ez az utóbbi még gázabb lenne, csak szólok.

– Egyik sem – nevetett Matteo.

El is felejtette, mennyire kedveli Lily száraz, angol humorát. A nő ugyanis csak az anyja révén volt olasz, az apja révén viszont angol. Egészen egy évvel ezelőttig Londonban élt, amikor is végre elismerte, hogy a se veled, se nélküled kapcsolata Raffaele-lel igazából szerelem, és a férfi mellett van a helye Livignóban.

Matteo elmesélte Lilynek, hogyan bukkant Anára előző éjjel a tengerparton, és azt is, hogy mire gyanakszik, mi történhetett vele.

– Mindezt jól kifelejtetted az üzenetből, amit Raffaele-nek küldtél, és az sem kerülte el a figyelmemet, hogy nagyjából egy időben az e-maillel, amit meg nekem – jegyezte meg Lily.

Matteo érezni vélte a helytelenítést a hangjában, és kellemetlenül össze is rándult tőle a gyomra. Lily azt sugallta, hogy egyszer már titkolózott a legjobb barátja előtt, nem kellene újra ugyanazt csinálnia, Matteo azonban nem tudta ezt megígérni neki, tekintve hogy mennyi mindent elhallgat jelenleg is Raffaele és Lily elől.

– Ti tényleg mindent megosztotok egymással, mi? – kérdezte inkább.

– Csak így működik. Ne is nagyon lepődj meg, ha Raffaele keres majd, mert nyilván el fogom mesélni neki.

– Csodás…

– Ne morogj, inkább térjünk vissza a fontosabb dolgokhoz. Igazából nem tudsz semmit sem biztosan – foglalta össze Lily. – A csaj tulajdonképpen semmit sem árult el neked.

– Nem igazán. Te találtál valamit?

– Nincs ilyen keresztnevű, se ilyen kinézetű személy az eltűntek között. Legalábbis egyelőre.

– Bármilyen hajóbaleset a környéken?

– Szintén semmi. – Lily egy pillanatra elhallgatott, mielőtt folytatta volna. – De miközben kutakodtam a rendszerben az eltűnt személyek után, találtam valami mást.

– Mi mást?

– Szombaton éjjel másvalakit is partra vetett a víz a városban. Csak épp ő kevésbé volt szerencsés, mint a te titokzatos hableányod, ugyanis már halott volt, amikor rátaláltak.

***

Dante nem fárasztotta magát azzal, hogy öltönyt vegyen fel, de még csak inget sem húzott. Ugyanaz a póló és terepnadrág volt rajta, amiben ideutazott. Izzadt volt, másfél napja nem aludt, és a bakancsát még az afgán por borította.

Az ügyvédi iroda alkalmazottai úgy néztek rá, mintha egy nyomorult koldus lenne, de Dante le se szarta. Rég nem érdekelte, mit gondolnak róla az emberek, ezeknek a képmutató, öltönyös pöcsöknek a véleménye meg aztán végképp nem számított.

A rémültnek tűnő recepciós csaj végignézett rajta, aztán az egyik tulajdonoshoz, Cesare de Flavishoz vezette. Olyan gyorsan, mintha el akarná tüntetni a többi ügyfél szeme elől. Az öreg irodája előtt trónoló titkár tekintete szintén rátapadt, és gyorsan betessékelte a szobába. Dante egyikükkel sem törődött. Bár talán, ha végez, kideríti, hogy a nő meg a fickó tényleg annyira fél-e tőle, mint ahogy mutatják, vagy esetleg kapható valamelyikük egy gyors, feszültségleeresztő menetre.

De Flavis azóta képviselte a nagyapját, amióta Dante hozzá került. Az örökbefogadási papírokat is ő intézte annak idején. Fél lábbal már ő is a sírban volt, de azért még tartotta magát. Akkor sem rezzent össze, amikor Dante lehajította a hátizsákját az iroda fényesre lakozott fapadlójára, és levetette magát a látogatóknak fenntartott székbe, hanem csak egykedvűen figyelte.

Nevetségesnek kellett volna tűnnie a jókora íróasztal mögött, amitől összeaszott törpének látszott, valamiért mégsem volt az. Dante csontjaiba beszivárgott valami, ami gyanúsan arra a régi rémületre emlékeztetett, amit oly sok évébe telt legyőzni.

A kezei automatikusan ökölbe szorultak.

– Nem kell semmi a vén fasztól! – köpte a szavakat.

– Még azt sem tudja, mit hagyott magára a nagyapja, Mr. Altieri. Előbb hadd ismertessem a végrendeletet, aztán utána eldöntheti, mihez kezd.

De Flavis nem várt válaszra. Talán azért, mert sejtette, hogy azt mondaná, kurvára nem oszt, nem szoroz, mit kap, neki akkor sem kell. Helyette az öreg egy összetűzött dokumentumot vett a kezébe, és reszelős hangon olvasni kezdett.

Dante nem bírt figyelni. Bár nem akart, az elmúlt napokban mégis folyton azon rágódott, mi a fenét hagyhatott rá a nagyapja. A legutóbbi, jó tíz évvel ezelőtti találkozásuk azzal végződött, hogy a szart is kiverte a rohadékból. Azt gondolná az ember, hogy ez elég ahhoz, hogy látni se akarja többet, de a nagyapja mégsem eresztette ki a karmai közül. Menetrendszerűen minden júniusban és decemberben levelet küldött neki. Azok az átkozott üzenetek még akkor is célba értek, amikor ő a világ szemétdombjain harcolt, Dante pedig mindegyiket elolvasta.

Azt mondta magának, csak azért, nehogy elfelejtse, mit műveltek vele. Emlékezni kell a rosszra, hogy fennmaradjon a gyűlölet. De nem ez volt a valódi ok. Az ennél egyszerre volt jóval bonyolultabb és jóval egyszerűbb.

A nagyapja annyira beférkőzött a bőre alá, hogy egyszerűen nem tudta onnan eltávolítani, bármennyi embert is ölt meg, bármennyit is dugott. A része volt, méreg a testében, amitől nem szabadulhatott.

– Összefoglalva, Mr. Altieri – jutottak el végre a fülébe az ügyvéd szavai –, a nagyapja minden ingó és ingatlan vagyonát magára hagyta.

Dante gyomra felkavarodott, ahogy eszébe jutott az a kibaszott ház, ahol minden történt. Most már az övé… Egy pillanatig azt hitte, ki fog okádni mindent, amit a Milánóba tartó gépen evett, de sikerült valahogy visszanyelnie.

– Kurvára nem kell! Semmi sem kell! – kiáltotta.

– Természetesen dönthet így is, de előbb hadd adjak egy tanácsot. – De Flavis hangja vele ellentétben továbbra is nyugodt maradt. – Nincs kikötve a végrendeletben, hogy meg kell tartania bármit is. Mindent pénzzé tehet, és azt kezdhet a befolyó összeggel, amit csak akar – fúrta Dante tekintetébe vizenyőskék szemét. – Rengeteg pénzről van szó, és bármit tehet vele, Dante, bármit.

Dante az ügyvédre bámult, és tudta, hogy De Flavis tudja, ettől pedig újra felkavarodott a gyomra.

Ismét visszanyelte a torkát kaparó hányást, és újra azt akarta ordítani, hogy neki semmi sem kell, de szöget ütöttek a fejében De Flavis szavai…

Talán kibaszhatna jobban is a nagyapjával. Úgy, hogy olyasmire költi a vagyonát, ami a vén rohadékot dühítené. Akkor kurvára vergődne a pokolban, ahová minden bizonnyal került.

Így hát Dante a következő hónapokban mindent eladott, hogy egy olyan vállalkozásba kezdjen, amiről tudta, hogy a vén fasz gyűlölné. Egy olyanba, ami a katonaságnál szerzett tudásán alapult, és azon, hogyan tudja észrevétlenül kijátszani a törvényt.

Mindent eladott, kivéve a házat…

Azt mondta magának, a házat csak azért tartja meg, mert erős. Elég erős ahhoz, hogy egy olyan helyen éljen, ami egykor színtiszta rémálmot jelentett, de igazából nem volt erős, hanem kibaszott gyenge, és az öreg még mindig nem eresztette, hiába rohadt a pokolban.

Beüt a szar… duplán is

– Bassza meg, téged is látni errefelé, haver?! – kurjantotta Rocco Conti, amikor Matteo szombat este rátalált a törzshelyén, a Piazza dell’Unificazione egyik eldugott kocsmája előtti asztalnál.

A kocsma egy ruhabolt és egy zöldséges között bújt meg a tér közepén, és annyira kicsi volt, hogy ha nem tettek volna ki asztalokat és székeket elé, akkor simán elmegy mellette az ember. Pedig Rocco esküdözött, hogy itt árulják a város legjobb sörét.

Matteo évekkel ezelőtt találkozott először a férfival egy környékbeli szörfversenyen. Akkor meg volt győződve róla, hogy Rocco munkája is a szörfözéshez kapcsolódik, hivatásszerűen versenyzik, esetleg oktató. Ugyan a fickó jó tizenöt évvel idősebb volt nála, de hosszú hajával, állandóan kigombolt ingével, laza, „mindent leszarok” aurájával örökifjú szörfös benyomását keltette.

Aztán kiderült, hogy Roccónak a tenger csak a hobbija, egyébként ugyanúgy rendőr, mint ő. És ez most felettébb jól jött Matteónak. Ugyanis mindent meg akart tudni arról a holttestről, amit Lily említett.

– Csak tegnap érkeztem – mondta Roccónak.

– Érkeztél? – szaladt azonnal magasba a fickó szemöldöke. – Ezek szerint Raffaele nincs itt veled?

– Pár nap múlva jön a barátnőjével. Kedvelni fogod Lilyt, ő is rendőr, meg egyben Raffaele mostohahúga.

– Összejött a mostohahúgával?! – Rocco füttyentett. – Azt hittem, az a csaj Londonban lakik.

– Ott is lakott, aztán másfél éve eljött a szüleik esküvőjére, és egymásba bonyolódtak Rafe-fel. Volt ugyan pár probléma, és a probléma alatt gyilkosságokat értek, de tavaly ősszel Lily végül Livignóba költözött.

– Azt a kurva! Arról a tetováló gyilkosról hallottam is. Jó sok minden történt, mióta nem találkoztunk.

– Nálad van valami változás? – Matteo nem sok mindent tudott Rocco magánéletéről azon kívül, hogy a fickó a szörfözés megszállottja, és van egy pöpec tengerparti háza, ahonnan bármikor hódolhat a szenvedélyének.

– Minden ugyanolyan. – Rocco legurította a maradék sörét, aztán megkocogtatta a korsót. – Nem csatlakozol?

– De. Hozzak neked is még egyet?

– Kösz, nem utasítom vissza.

Matteo bement a szűkös kocsmába, és rendelt két korsó sört. Amíg az italokra várt, Ana járt az eszében.

Egyelőre nem tett említést neki a holttestről, amit ugyanazon az éjszakán vetett partra a víz, mint őt. Túl nagy volt az egybeesés ahhoz, hogy a két eset ne kapcsolódjon valahogyan egymáshoz. Ana pedig túlságosan titkolózott.

Így hát Matteo azt mondta neki, hogy már korábban megbeszélt egy találkozót egy itteni haverjával, és oda megy. Ez pedig csak részben volt hazugság, hisz Rocco tényleg a haverja, csak épp nem beszéltek le előre semmit. Ennek ellenére Matteo tudta, hogy itt fogja találni. Rocco a megszokásai rabja volt, munka után mindig beült ebbe a kocsmába, a szabadnapjain pedig mindig szörfözött.

Matteo odavitte az asztalhoz a söröket. Leereszkedett a Roccóval szemközti székre, és hosszan kortyolt a saját korsójából, aztán a fickóra nézett.

– Na és errefelé mi a helyzet?

Rocco azonnal átlátott rajta.

– Hallottál a tengeri hullánkról, mi? Pedig azt hittem, egyelőre sikerült a sajtót távoltartanunk.

– Nem is a hírekben láttam, az egyik kollégám mesélt róla.

Rocco felhorkant.

– És persze te képtelen vagy kikapcsolni a zsaru gombot magadon még nyaralás alatt is, mi?

– Mit is mondhatnék? – vonta meg a vállát Matteo, mert tényleg ez volt a helyzet. Szándékosan merült mélyre a munkában, hogy addig se kelljen a saját szarságaival foglalkoznia. – És mit tudtok eddig?

– Nem sokat. A halál oka fulladás. Nem fürdőző volt, hacsak nem pólóban, nadrágban és bakancsban szokott úszni. De hogy akkor hogyan került a vízbe, arról lövésünk sincs.

Matteónak viszont volt sejtése, ráadásul elég jó.

– Egy hajóról is a vízbe eshetett.

– Ja, nekünk is ez a legjobb tippünk.

– Idegenkezűség?

– Nem egyértelmű. Ugyanakkora az esélye annak, hogy magától esett a vízbe, mint hogy lökték. Iratok vagy más személyes tárgy nem volt nála. Egyelőre próbáljuk azonosítani.

Még beszélgettek egy kicsit, ám Matteo ennél többet nem tudott meg. Rocco szavaiból úgy tűnt, hogy nem számít az ügy túl gyors lezárására, Matteo viszont gyanította, hogy Ana fel tudná pörgetni a dolgokat.

Tudta, hogy azonnal szólnia kellene a nőről Roccónak, mégsem tette. Legalábbis egyelőre nem. Előbb ő akart beszélni Anával. Ezzel persze vagy féltucat szabályt hágott át, mégis úgy érezte, muszáj előbb neki megtudnia, mit titkol olyan gondosan a nő.

Mert Matteo meg mert volna esküdni rá, hogy Ana ugyanarról a hajóról menekült, amelyiken a halott férfi is volt.

Miközben a bérelt nyaraló felé tartott, azt mondogatta magának, hogy ad negyedórát a nőnek, és ha azalatt sem tud kihúzni belőle semmit, akkor azonnal elviszi a rendőrségre. Még akkor is, ha ehhez a vállára vetve kell becipelnie.

***

A sétányt szombat estére lezárták az autók elől, az út mentén árusok állították fel a standjaikat, kicsit távolabb egy pantomimes adott elő, valahonnan messzebbről zene hallatszott. Az emberek ráérősen mászkáltak egyik árustól a másikig. Ana az ablakban állva nézte őket, és annyira szeretett volna egy lenni közülük!

Sétálni akart a parton, miközben a tenger felől fújó szél belekap a hajába. Végig akarta nézni a sok apró vackot, amit az árusok kínálnak, hallgatni akarta a zenét, és azt szerette volna, ha egyetlen estére nem lenne nagyobb gondja annál, mint eldönteni, hova üljön be vacsorázni.

Normális élet… Annyira vágyott rá! És az aznapi biciklizés állt a legközelebb ahhoz, amit normálisnak nevezhetett. Valószínűleg azért élvezte annyira.

De persze az egész csak egy ábránd. Az ő élete minden, csak nem normális. Ezt eddig is tudta, de péntek este kiderült, hogy tényleg mennyire nem az. Amilyen a szerencséje, odakint a tömegben ott vannak valahol Dante emberei, és őt keresik.

Próbált ugyan nem egyenesen a legközelebbi part felé úszni, hogy ne lehessen annyira könnyen a nyomára bukkanni. Még jó ideig a part mentén a sekély vízben is sétált, mielőtt összeesett. De ki tudja, mennyire sikerült ezzel elterelnie Dante figyelmét. Végül is a férfi alapos volt, és kitartó, na meg az a munkája, hogy olyan nyomokat is megtaláljon, amiket más nem. Ana hátán ettől a gondolattól végigfutott a hideg.

A konyhába ment. Matteo azt mondta, hogy érezze otthon magát, így elővett a hűtőből egy sört. Kinyitotta, belekortyolt, hátha az alkohol segít elűzni az idegességét, de nem segített. Sőt, úgy érezte, feszültség tölti be az egész házat.

Ahogy jobban belegondolt, azóta érzékelte ezt, hogy visszaértek a biciklizésből, majd nem sokkal később Matteo váratlanul bejelentette, hogy elmegy egy barátjával találkozni. A férfi olyan furcsának tűnt. Idegesnek… Ana a homlokát ráncolva kortyolt még egyet a sörösüvegből, aztán a következő gondolattól megkeseredett a szájában az ital.

Mi van, ha az első megérzése volt helyes, és Matteo Dante embere?

Ana remegő kézzel tette le az üveget a konyhapultra, és pár dermesztően hosszú pillanatig nem tudta eldönteni, mit csináljon. Meneküljön el a házból addig, amíg Matteo távol van? Vagy előbb keressen bizonyítékot? Végül az utóbbi mellett döntött.

Még egyszer kinézett az ablakon, de nem látta Matteót közeledni. Így hát a férfi szobájába rohant, és körbenézett.

Az ágy végében az a póló és rövidnadrág hevert, amit a férfi a biciklizésükkor viselt, a takaró egy kupacba volt gyűrve, az egyik párna pedig a padlóra esett. Halványan érezni lehetett Matteo dezodorát, azt az üde, fás illatot, ami egyszerre idézett fel sűrű erdőket és napsütéses tengerpartot.

Ana nem bírta megállni, hogy ne szimatoljon bele a levegőbe, aztán nyomban le is szidta magát. Erre most igazán nincs ideje!

Kirángatta az éjjeliszekrény fiókját, de nem talált benne semmit egy telefontöltőn kívül. Utána a szekrényhez nyargalt. Kitárta az ajtaját, ám az egyetlen fekete utazótáskától eltekintve az is üresen állt. Ana félresöpörte a kutakodás miatt érzett lelkifurdalását, és elhúzta a táskán a cipzárt.

Pár póló, rövidnadrág meg alsónemű volt benne, amikor a boxeralsók és egy doboz óvszer akadt a kezébe, Ana arca fellángolt, de azért tovább turkált. Nem talált azonban semmi gyanúsat, csak ruhákat, egy törölközőt és egy borotvát.

Már kezdte azt gondolni, hogy paranoiás, és elöntötte a szégyen, amiért hozzányúlt Matteo holmijához, de miközben próbálta visszarendezni a ruhákat úgy, ahogy eredetileg voltak, feltűnt neki valami különös… Az utazótáska alja belülről magasabb volt, mint kívülről. Mintha lenne ott még egy rekesz.

Ana tapogatózni kezdett, és kisvártatva az ujjaival rá is bukkant egy cipzárra. A cipzáron pedig egy lakat volt. Ana gerince mentén végigfutott a borzongás.

Vadul körbenézett a szobában, hátha megtalálja a lakat kulcsát, de ott nem volt semmi ilyesmi. Viszont eszébe jutott, hogy az előszobaszekrényen a férfi slusszkulcsa mellett hevert egy kulcscsomó is. Már ha Matteo nem vitte magával…

Ana kirohant az előszobába, és hangosan felszisszent, ahogy meglátta a kulcscsomót, rajta pedig a többinél egy jóval kisebb kulcsot. Biztos volt benne, hogy az fogja nyitni a lakatot.

Felmarkolta, és visszaszáguldott a szobába. Letérdelt az utazótáska elé, kihányta belőle az összes holmit, hogy hozzáférjen a lakathoz, aztán beleillesztette a kulcsot.

Tökéletesen belepasszolt, és könnyedén elfordult, mintha gyakran használnák.

Ana vágtázó szívvel húzta el a cipzárt, aztán belenézett a rekeszbe, és azonnal kiszökött a tüdejéből az összes levegő.

Egy pisztoly volt odabent…

Anát ostoba módon legalább annyira elöntötte a csalódás, mint a félelem, aztán erőnek erejével félretolta mindkettőt. Most nincs ideje az érzelmekre. El kell menekülnie innen!

Felállt, kiszáguldott a folyosóra, ám abban a pillanatban meghallotta a motozást a bejárati ajtón túl. Gondolkodás nélkül visszaugrott a szobába, és felmarkolta Matteo pisztolyát.

Nem voltak idegenek számára a fegyverek. A legkedvesebb kamaszkori emlékei közé tartozott, amikor az apja megtanította lőni.