Jo Nesbø

ÉJSZAKAI HÁZ

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Natthuset

Copyright © Jo Nesbø, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-341-1 (papír)

ISBN 978-963-614-342-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

– Te-te-te-teljesen meg vagy húzatva! – nyögte Tom, és rájöttem, hogy fél, mert pont eggyel többször dadogott a szokásosnál.

Nem engedtem le Luke Skywalkert. Továbbra is a fejem felett tartottam, készen arra, hogy a folyóba dobjam. A víz két oldalán burjánzó erdőből rikoltás hallatszott, mintha valaki figyelmeztetni akarna minket. Varjúnak tűnt. De nem hagytam magam leállítani, sem Tom, sem holmi varjú által. Látni akartam, hogy Luke Skywalker tud-e úszni. Elhajítottam. A tavaszi nap kezdett eltűnni a fák koronája mögött, amik már bőven hoztak leveleket. A fény meg-megcsillant a levegőben pörgő-forgó műanyag figurán.

Luke halk csobbanással pottyant a vízbe, szóval a repülés tudományát nem sajátította el. Azonnal eltűnt az elolvadt hó által felduzzasztott, vadul zubogó folyóban, ami vaskos óriáskígyóra, kanyarogva közeledő anakondára emlékeztetett.

Az előző évben költöztem ide a rokonaimhoz ebbe a koszfészekbe, közvetlenül a tizennegyedik születésnapom után, és fingom sem volt, mit lehet csinálni egy ilyen zugban, mint Ballantyne, ha az ember nem akarja halálra unni magát. De amikor Tom eldadogta, hogy ta-ta-tavasszal a folyó ijesztő és veszélyes, és otthon szigorúan megtiltották neki, hogy a közelébe merészkedjen, azonnal tudtam, hol a helyünk. Nem volt túl nehéz rábeszélni, mert hozzám hasonlóan neki sem voltak barátai, és az osztály páriái közé tartozott. Aznap korábban az egyik szünetben Dagi elmagyarázta, mi az a kasztrendszer, és azt mondta, hogy én a pirájakasztba tartozom, mire a lelki szemeim előtt megjelentek azok a halak, amiknek a szájában fűrészfogak meredeznek, és pár perc alatt lerágják az összes húst egy ökörről, és hát ez igazából tetszett. Akkor azért bevertem neki egyet, amikor hozzátette, hogy én és a kasztom őalatta vagyunk, a dagadék alatt. Sajnos befújt a tanárunknak, Csivit kisasszonynak, akit én neveztem el így, és aki ezután hosszú előadást tartott az osztályunknak arról, hogy rendesnek kell lenni, és mi lesz azokkal, akik nem rendesek. Kifejtette, hogy vesztesként fogják végezni, és ez aztán minden kétséget eloszlatott azzal kapcsolatban, hogy az új, városi gyökér tényleg a pirájakasztba tartozik-e.

Suli után Tommal a folyó felé vettük az irányt, és a rajta átívelő kis fahídon álltunk meg. Tom nagy szemeket meresztett, amikor elővettem Luke Skywalkert a hátizsákomból.

– Ezt meg ho-ho-honnan szerezted?

– Na vajon honnan, te húgyagyú?

– Tu-tu-tuti nem az Oscar’sban vetted. Elfogyott.

– Az Oscar’sban? Abban a patkánylyukban? – röhögtem. – Az nem lehet, hogy a városban vettem, mielőtt ide költöztem volna? Egy normális játékboltban?

– Nem, mert ez a modell idén jött ki.

Jobban szemügyre vettem Luke-ot. Tényleg az van, hogy ugyanaz az alak megjelenhet más kiadásban? Nem úgy van, hogy Luke Skywalker állandóan ugyanaz a menő hős, és kész? Erre korábban még sohasem gondoltam. Hogy a dolgok megváltozhatnak. Hogy például Darth Vader és Luke helyet cserélhetnek.

– Lehet, hogy szereztem egy pro-pro-prototípust – válaszoltam.

Tom olyan arcot vágott, mint akit pofon ütöttek. Nyilván nem tetszett neki, hogy utánoztam a dadogását. Nekem sem tetszett, de nem bírtam megállni. Mindig ez volt. Ha valaki nem rühellt már alapból, gondoskodtam róla, hogy megutáljon. Asszem, bennem is megvolt az, ami miatt az olyanok, mint Karen és az ifjabb Oscar, mindig mosolyognak, és kedvesen viselkednek, és ezért mindenki bírja őket – csak épp ellenkező előjellel. Nem arról volt szó, hogy nem akartam, hogy kedveljenek, csak simán tudtam, hogy semmiképp sem csípnének, így tulajdonképpen megelőztem őket, és a magam módján utáltattam meg velük magamat. Elértem, hogy ki nem állhattak, de ezzel egy időben kicsit tartottak is tőlem, és nem mertek kötekedni velem. Most is láttam Tomon, hogy tudja, hogy Luke-ot úgy csórtam, de nem meri hangosan kimondani. Abban a buliban nyúltam le, amit az ifjabb Oscar tartott otthon, és ahová mindenkit meghívtak az osztályból – még minket, a pirájakaszt tagjait is. A házuk teljesen rendben volt, sem túl nagy, sem túl hivalkodó. Igazából főleg Oscar szüleinek a túlzásba vitt jófejkedése bökte a csőrömet, meg az, hogy mindenhol menő játékok voltak, mintha Oscar hazacipelte volna a legjobb cuccokat az apja játékboltjából. Láttam egy csomó Transformerst, Atari játékot, egy Magic 8 golyót és egy Game Boyt is, amit akkor még nem is lehetett kapni. A nagy bőség miatt arra gondoltam, hogy Oscart nem is zavarná, ha az egyik játékának lába kélne. Talán észre sem venné. Mondjuk annak tuti nem örülne, ha nem találná azt a Luke Skywalker figurát, ami az ágyában feküdt, mint valami alvós mackó. Hát el lehet képzelni ennél gyerekesebbet?

– O-o-ott van! – Tom lefelé mutatott.

Luke kidugta a fejét a vízből, és gyorsan közeledett felénk. Most úgy tűnt, mintha a hátán úszna.

– Jó neki – feleltem.

Luke eltűnt a híd alatt. Átfordultunk a másik oldalra, és megint felbukkant. Idióta félmosollyal bámult fel ránk. Azért volt idióta, mert a hősök ne mosolyogjanak, a hősök küzdjenek, és vágjanak kemény, harcias arcot. Meg kell mutatniuk, hogy úgy gyűlölik az ellenfeleiket, mint… Mindegy.

Néztük, ahogy Luke távolodik. Úszik a világ felé, az ismeretlen felé. A sötétség felé, gondoltam.

– Most mit csináljunk? – kérdeztem. Úgy éreztem, mintha hangyák nyüzsögnének a ruhám alatt. Muszáj volt megszabadulnom tőlük, és ez csak úgy volt lehetséges, ha történik valami, bármi, ami másra tereli a gondolataimat.

– Ha-ha-haza kell mennem – válaszolta Tom.

– Még nem – feleltem. – Gyere!

Nem tudom, miért jutott eszembe a telefonfülke, ami az erdő szélén állt egy dombon az országút mellett. Nem értettem, miért pont oda tették, és soha nem láttam, hogy bárki is használta volna. Igazából alig jártak arra emberek, legfeljebb autók húztak el mellette. Mire odaértünk a piros fülkéhez, a nap még lejjebb ereszkedett. Nem sokkal korábban köszöntött be a tavasz, így még korán sötétedett. Tom vonakodva követett, de nem mert ellenkezni. És mint már mondtam, egyikünk sem dúskált a barátokban.

Benyomakodtunk a telefonfülkébe, és becsuktuk magunk mögött az ajtót. A kinti hangok eltompultak. Elhaladt mellettünk egy sáros kerekű, nagy farönköket szállító kamion. A megyehatár felé tartott az országúton, ami egyenesen vezetett át a lapos, egyhangú mezőn.

A pénzbedobós telefon alatti polcon egy sárga telefonkönyv feküdt. Nem volt túl vastag, mégis belefért nemcsak Ballantyne, hanem az egész megye összes telefonszáma. Belelapoztam. Tom célzatosan az órájára nézett.

– Me-me-megígértem, hogy hazaérek…

Rápisszegtem.

Az ujjam egy bizonyos Jonasson, Imu nevénél állt meg. Furcsa név, tuti valami ütődötté. Felemeltem a szürke telefonkagylót, amit fémhuzallal rögzítettek a dobozhoz, ahová az aprót kellett dobni. Nyilván aggódtak, hogy valaki elnyeszeteli a vezetéket, és lelép a kagylóval. A fényes gombok segítségével beütöttem Jonasson, Imu számát. Csak hat számjegyből állt. A városban kilenc számjegyünk volt, de itt, ahol négyezer fa jutott egy lakosra, nyilván nem kellett több. Átnyújtottam a kagylót Tomnak.

– M-m-mi? – nyögte rémülten pislogva.

– Mondd azt, hogy: „Helló, Imu, az ördög vagyok, és meghívlak a pokolba, mert oda tartozol!”

Tom megrázta a fejét, és vissza próbálta adni a kagylót.

– Mondjad, te húgyagyú, különben beledoblak a folyóba! – fenyegetőztem.

Tom, aki amúgy is a legalacsonyabb volt az osztályban, egész kicsire húzta össze magát.

– Csak vicceltem – nyugtatgattam, és felröhögtem. A szűk, vákuumkamraszerű fülkében még nekem magamnak is idegennek tűnt a nevetésem. – Gyerünk már, Tom, gondolj arra, milyen lesz, ha holnap elmeséljük a többieknek a suliban!

Ezzel megfogtam. Hogy imponálni tud majd. Mivel még soha senkinek nem imponált semmivel, ezt nem bírta csak úgy félresöpörni. Az is sokat számított, hogy azt mondtam, hogy „elmeséljük”. Ő és én. Két barát, akik együtt rosszalkodtak. Telefonbetyárkodtak, és kétrét görnyedtek a nevetéstől, és csak egymásba kapaszkodva tudtak talpon maradni, amikor a vonal másik végén lévő nyomorult azon agonizált, hogy tényleg az ördög hívta-e fel.

– Halló?

A kagylóból jövő hangról nem lehetett megállapítani, nő-e, vagy férfi, felnőtt-e, vagy gyerek.

Tom rám pillantott. Lelkesen bólintottam, mire elmosolyodott. Szinte győzedelmesen mosolyogva emelte a füléhez a kagylót.

Némán formáltam a szavakat az ajkammal, Tom pedig százszázalékosan dadogásmentesen ismételte őket utánam.

– Helló, Imu, az ördög vagyok, és meghívlak a pokolba, mert oda tartozol!

Az egyik kezemet a szám elé tartva mutattam, hogy alig bírom visszafojtani a röhögést, a másik kezemmel pedig intettem Tomnak, hogy tegye le.

De nem engedelmeskedett.

Továbbra is a fülére szorította a kagylót, és hallottam, hogy a korábbi hang halkan mond valamit a vonal másik végén.

– D-d-de… – dadogta Tom holtsápadtra válva. Elhallgatott, és hófehér arcán megdöbbent kifejezés jelent meg. – Nem – suttogta, és megemelte a könyökét. Úgy tűnt, mintha el akarta volna húzni a kagylót a fülétől. Egyre hangosabban ismételgette: – Nem. Nem. Nem!

A másik kezét nekitámasztotta a fülke üvegének, mint aki el akarja lökni magát. A kagyló ekkor nedves, ropogásra emlékeztető sóhajtást hallatva elszakadt a halántékától, de valami mintha rátapadt volna. Tom arcán vércsík futott végig, és eltűnt az inge alatt. A pillantásom a kagylóra szegeződött. Nem hittem a szememnek. Tom fülének a fele ott fityegett véresen a kagyló lyukacsos végén. És akkor valami felfoghatatlan történt. Az apró, fekete lyukak beszívták a vért, és aztán szépen lassan eltűnt a fül is, mint amikor az ember ételmaradékot enged le a mosogatóban.

– Richard! – nyögte Tom reszkető hangon. Patakzott a könnye, de úgy tűnt, nem vette észre, hogy elveszítette a fél fülét. – A-a-a-azt mo-mo-mo-mondta, hogy te-te-te-te és én… – Befogta a kagylót, hogy a vonal túlsó végén ne lehessen hallani, mit mond. – Hogy me-me-me-meg…

– Tom! – kiáltottam rá. – A kezed! Engedd el a telefont!

Tom lenézett. Csak most vette észre, hogy az ujjai félig eltűntek a kagylói lyukaiban.

Erősen megszorította a telefon végét, és megpróbálta kirángatni belőle a csapdába esett kezét, de nem járt sikerrel. A telefonból szürcsölés hallatszott, olyan, mint amikor a nevelőapám levest eszik, és Tom keze egyre jobban eltűnt. Én is megragadtam a kagylót, és megpróbáltam elrántani Tomtól, de hiába. A kagyló most már szinte az egész alkarját megette, kis híján elért a könyökéig. Úgy tűnt, mintha Tom és a telefon eggyé váltak volna. Én ordítottam, Tommal pedig valami különös történt. Felnézett rám, és röhögött, mintha nem érzett volna fájdalmat, és mintha nem bírta volna nevetés nélkül megállni ezt az őrült helyzetet. A keze nem vérzett, mintha a kagyló azt tette volna vele, amit olvastam, hogy bizonyos rovarok is csinálnak az áldozataikkal. Beléjük fecskendeznek valamit, hogy sűrű zselévé változtassák a húsukat, amit aztán lenyelnek. Ekkor a kagyló elérte Tom könyökét, és olyan hang hallatszott, mint amikor az ember olyasmit tesz egy turmixgépbe, ami nagyon nem oda való. Gyomorforgató reccsenéssel összezúzódott a csont. Most már Tom is ordított. A könyökén hullámok futottak végig, mintha valami ki akart volna nyomakodni a bőre alól. Belerúgtam a fülke ajtajába, hogy kinyíljon, Tom mögé ügyeskedtem magam, mindkét karommal átfogtam a mellkasát, és hátrálni kezdtem, de csak félig tudtam kirángatni a szabadba. A fémhuzal megfeszült, a kagyló tovább zabálta a karját. Bevágtam az ajtót, hátha össze tudom törni vele a telefont, de a vezeték túl rövid volt, ezért csak Tom vállát találtam el. Vonyított, miközben megvetettem a lábam a nedves földön, és teljes erőmből húztam hátrafelé, de a cipőm egyre közelebb csúszott a fülkéhez és a förtelmes ropogáshoz, amit Tom sikolyai sem tudtak elnyomni. Lassan visszahúzták a fülkébe olyan erők, amikről fogalmam sem volt, honnan jöttek, és micsodák. Nem tudtam megtartani, el kellett engednem a mellkasát, és végül csak azt a karját rángattam, amelyik kinyúlt az ajtó nyílásából. A kagyló már a vállát falta, amikor meghallottam, hogy jön egy autó. Elengedtem Tomot, és ordítozva, hadonászva az út felé rohantam. Biztosan egy rönkszállító kamion jön. De elkéstem, és már csak a félhomályba belevesző hátsó lámpákat kaptam el.

Visszarohantam. Csend volt. Tom időközben elhallgatott. Az ajtó teljesen visszacsukódott. Nekinyomtam az arcom a kis négyzetekre osztott üvegnek, aminek a belső oldalán lecsapódott a pára. De jól láttam Tomot. És ő is engem. Némán nézett, azzal a beletörődéssel, amit egy zsákmányállat is érezhet, amikor feladja a harcot, és elfogadja a sorsát. A kagyló már a fejénél járt, az egyik arcát teljesen felfalta, és most nagy reccsenéssel vetette magát a lecsupaszított fogsorára.

Megfordultam, a fülkének vetettem a hátamat, és addig csúsztam lefelé, amíg meg nem éreztem magam alatt a földet és a nadrágomat átáztató hideg nedvességet.

Második fejezet

A körzeti megbízotti iroda folyosóján ültem egy széken. Későre járt, már régen le kellett volna feküdnöm. A körzeti megbízott a folyosó végén állt. Apró szeme és turcsi orra volt, be lehetett látni az orrlyukába, ami miatt disznóra emlékeztetett. Végighúzta a mutató- és a hüvelykujját két oldalt lelógó bajszán. Frankkel és Jennyvel beszélt. Így neveztem őket. Furcsa lett volna olyan embereket bácsikámozni és nénikémezni, akiket soha nem láttam addig a napig, amikor eljöttek értem, és közölték, hogy mostantól náluk fogok lakni. Némán bámultak, amikor rájuk rontottam, és elhadartam nekik, mi történt Tommal, aztán Frank felhívta a körzeti megbízottat, aki felhívta Tom szüleit, és aztán berendelt minket. Válaszolnom kellett egy csomó kérdésre, aztán tétlenül ücsörögtem, mialatt a körzeti megbízott kiküldte az embereit a telefonfülkéhez, hogy fésüljék át a környéket. Utána még több kérdésre kellett válaszolnom.

Frank és Jenny mintha vitába bocsátkozott volna a körzeti megbízottal. Néha felém pislogtak. Most úgy tűnt, sikerült megegyezésre jutniuk, mert Frank és Jenny komor arcot vágva felém indult.

– Mehetünk – tudatta velem Frank, és a kijárat felé vette az irányt.

Jenny a vállamra tette a kezét, mintha meg akart volna vigasztalni.

Beültünk a kis japán autójukba, ők előre, én hátra, és némán mentünk hazafelé, de tudtam, hogy nemsokára záporozni fognak a kérdések. Frank megköszörülte a torkát. Aztán még egyszer.

Frank és Jenny jó fejek voltak. Páran talán azt mondanák, hogy túlságosan is. Mint tavaly nyáron, amikor ideköltöztem, és felgyújtottam a bezárt fűrésztelep előtti magas, száraz füvet. Ha a nagybátyám és öt szomszéd nem jelent volna meg hipp-hopp, belegondolni is rossz, mi történhetett volna. Franket természetesen extra rosszul érintette, amit csináltam, mert ő vezette a tűzoltóságot, de aztán se nem szidtak le, se nem büntettek meg, sőt, nekiálltak vigasztalni, nyilván úgy gondolták, hogy kikészültem amiatt, ami korábban történt. Vacsora után ugyanazt a torokköszörülést kellett hallgatnom, aztán meg mindenféle ködös figyelmeztetést azzal kapcsolatban, hogy nem szabad gyufával játszani. De szóval Frank tűzoltóparancsnok volt, Jenny meg általános iskolai tanár, és fogalmam sincs, hogyan tudtak rendet tartani a munkahelyükön. Már ha egyáltalán tudtak. Frank megint megköszörülte a torkát. Úgy láttam, nem igazán tudja, hol kezdje, ezért úgy döntöttem, megkönnyítem a dolgát.

– Nem hazudok – szólaltam meg. – A telefon megette Tomot.

Csend. Frank tehetetlen pillantást vetett Jennyre. Átdobta neki a labdát.

– Kicsikém! – Jenny hangja halkan, lágyan csendült. – Nem találtak semmilyen nyomot.

– Dehogynem! Megtalálták a lábam nyomát a földön, ott, ahol ki akartam rángatni Tomot.

– Tom nyomait nem találták – pontosított Frank. – Egyáltalán nem.

– A telefon mindent megevett.

Persze én is hallottam, mekkora őrültségnek hangzik ez az egész. De hát mit mondtam volna? Hogy a telefon nem ette meg Tomot?

– Mit mondott a körzeti megbízott? – kérdeztem.

Jenny és Frank szeme összevillant.

– Hogy sokkhatás alatt állsz – felelte Frank.

Erre nem tudtam mit reagálni. Ez nyilván igaz volt. A testem megbénult, a szám kiszáradt, a torkom megduzzadt. Mintha ki akart volna törni belőlem a sírás, de megakasztotta egy gombóc.

Odaértünk a telefonfülke dombjához. Azt hittem, hogy fényeket fogok látni, meg egy csomó embert, aki Tom után kutat, de teljes sötétség fogadott minket.

– De hát megígérték, hogy keresni fogják! – hördültem fel.

– Keresik is – válaszolta Frank. – A folyónál.

– A folyónál? Minek?

Megint összenéztek.

– Mert valaki látta, hogy bementek az erdőbe, és a híd felé tartotok. A körzeti megbízott azt mondta, hogy megkérdezte, jártatok-e a folyónál, de te nemmel feleltél. Miért?

Összeszorítottam a fogamat, és kibámultam az ablakon. A telefonfülke már rég eltűnt mögöttünk az éjszaka sötétjében. A körzeti megbízott egy szóval sem említette, hogy valaki látott bennünket. Talán csak azután tudta meg, hogy beszéltünk. Azt mindenesetre hangsúlyozta, hogy a beszélgetésünk nem kihallgatás, én meg úgy gondoltam, nem baj, ha nem számolok be mindenről, legalábbis ha olyasmiről van szó, aminek semmi köze az ügyhöz, mint például arról hogy lenyúltam Luke-ot, vagy hogy Tom olyat csinált, amit a szülei megtiltottak neki. Az ember ne árulkodjon a barátaira! De ezek szerint lebuktunk.

– Csak felmentünk kicsit a hídra – motyogtam.

Frank indexelt, és lehúzódott az útról. Levette a gyújtást, lekapcsolta a lámpát, és felém fordult. A sötétben alig tudtam kivenni az arcát, de azt azért láttam, hogy most már tényleg komolyra fordult a dolog. Legalábbis számomra. Elvégre Tomot már megette a telefon.

– Richard!

– Igen, Frank?

Gyűlölte, amikor a nevén szólítottam, de néha, mint például most, nem bírtam megállni.

– McClelland körzeti megbízott csak azért volt hajlandó elengedni, mert emlékeztettük arra, hogy kiskorú vagy, és ügyvéddel fenyegetőztünk. Még ma éjjel ki akart hallgatni. Meg van győződve arról, hogy történt valami a folyónál, és ezért hazudsz.

Ellenkezni akartam, bizonygatni, hogy nem hazudok, de eszembe jutott, hogy lebuktunk.

– Mi történt a folyónál? – folytatta Frank.

– Semmi – feleltem. – Csak néztük a vizet.

– A hídról?

– Igen.

– Hallottam, hogy a fiatalok szeretnek a korláton egyensúlyozni.

– Most komolyan? Mondjuk itt túl sok mást nem nagyon lehet csinálni.

Megint kibámultam a sötétségbe. Amikor ideköltöztem, meglepett, mennyire be tud sötétedni. A városban mindig égnek a fények, de itt leszáll a fekete éjszaka, és nincs benne semmi sem. Vagyis persze van, de el kell képzelni, mit rejthet ez a sötét, különös anyag.

– Richard – szólalt meg Jenny lágy, selymes hangon. – Tom beleesett a vízbe?

– Nem, Jenny – válaszoltam pont olyan lágy hangon, mint ő. – Tom nem esett bele a vízbe. Hazamegyünk? Holnap korán kell kelnem a suli miatt.

Frank válla megemelkedett, aztán visszaereszkedett. Látszott, hogy össze kell szednie magát.

– McClelland körzeti megbízott azt gondolja, hogy baleset történhetett. Véletlenül meglökted Tomot, és bűntudatod van, ezért hazudsz.

Sóhajtottam egy nagyot, és nekidöntöttem a fejem az ülésnek. Lehunytam a szemem, de mivel azonnal megjelent előttem a telefon, amint Tom arcát falja, inkább gyorsan kinyitottam.

– Nem hazudok – szögeztem le. – A folyóról csak azért hazudtam, mert Tomot nem engedik oda a szülei.

– McClelland szerint bizonyíthatóan hazudsz valami másról is – közölte Frank.

– He? Miről?

Frank megválaszolta a kérdésemet.

– Ő hazudik! – dühöngtem. – Menjünk vissza! Be tudom bizonyítani.

Amikor lekanyarodtunk az útról, a reflektorok fénye végigsöpört a telefonfülkén és az erdő szélén álló fákon, és úgy tűnt, mintha gigantikus szellemárnyak osonnának el előttünk. Még szinte meg sem álltunk, de én már ki is ugortam a kocsiból, és odarohantam a fülkéhez.

– Óvatosan! – kiáltott utánam Jenny. Nem mintha elhitte volna a történetemet, de az volt a jelmondata, hogy az ember soha nem lehet túlságosan biztos semmiben.

Feltéptem az ajtót, és a helyén lógó telefonkagylóra meredtem. Gondolom, a körzeti megbízott valamelyik embere tette vissza, mert amikor utoljára láttam, a levegőben himbálózott, miután szőröstül-bőröstül felfalta Tomot.

Vigyázva óvakodtam be a fülkébe, felkaptam a sárga telefonkönyvet, és kihátráltam. A kocsi lámpáinak fényében odalapoztam Ballantyne-hoz, megkerestem a J betűt, és elkezdtem lefelé húzni az ujjamat az oldalon.

Johansen. Johnsen. Jones. Juvik.

Jeges hideg mart a mellkasomba, és újrakezdtem, de megint ugyanarra az eredményre jutottam. Eltévesztettem volna az oldalt?

Nem. Emlékeztem a nevekre és a fűnyíróreklámra.

A körzeti megbízott joggal hiheti azt, hogy hazudok.

Közelebb hajoltam, hátha valaki törölte a nevet, de a Johnsen és a Jones között nem lett volna hely másik sornak.

Jonasson, Imu eltűnt a telefonkönyvből.

Harmadik fejezet

– Valaki kicserélte a telefonkönyvet – fejeztem be a történetet. – Ez az egyetlen magyarázat.

Karen a tölgyfának támaszkodva hallgatott.

Szünet volt, a fiúk fociztak, a lányok ugróiskoláztak. Jövőre gimisek leszünk, de ez csak annyi változást fog jelenteni, hogy áttelepszünk a suli udvarának a másik oldalára, ahol fedezékben lehet dohányozni. Tuti én is ott fogok kikötni. A lázadók között. A lúzerek között. Karen ilyen szempontból kivétel volt. Lázadó, de határozottan nem lúzer.

– Milyen érzés, hogy mindenki azt hiszi, hogy kamuzol? – kérdezte, és hátrarázott pár rövidre vágott, szőke tincset a szeplős arcából.

Az osztályunk vadóca volt. És a legokosabb is. Tele energiával, nevetéssel, nyughatatlansággal. A járása táncra hasonlított, szokatlan, otthon varrt ruhái miatt pedig bárki mást halálra cikiztek volna. Ha a tanárok kóstolgatták, nem hagyta magát, és kacagva nyugtázta, amikor nem találtak rajta fogást. Mert mindig tanult, többet is, mint amennyit elvártak tőlünk. Az embernek néha az az érzése támadt, hogy tudásban túltesz a tanárokon. Ő volt a legjobb angolból és tesiből meg igazából minden másból is. És kemény fából faragták. Erre már az első napomon rájöttem. Nem tartott tőlem, hanem inkább érdekeltem. Mindenkivel szóba állt, még a pirájakasztba tartozókkal is. Többször láttam, hogy az ifjabb Oscar Rossi – aki szinte biztosan szerelmes volt belé – értetlenkedve követi a pillantásával a szünetekben, amikor őt és a menő arcokat faképnél hagyva a piráják felé indult hosszú, karcsú lábán. A legelső napomon az első szünetben odaállt elém csípőre tett kézzel, ferde mosolyra húzta az ajkát, félrebillentette a fejét, és megkérdezte: „Gáz újnak lenni, mi?”

Mindenkivel így viselkedett, aki a kasztrendszer legalján helyezkedett el. Kérdéseket tett fel. Figyelt. És tényleg úgy tűnt, hogy érdekli, amit hall. Egyébként mi értelme lett volna energiát vesztegetni arra, hogy hozzánk hasonló arcok kedveljék? Az egésszel csak azt érte el, hogy rámenősebbek lettünk, és egyre több igényt tartottunk a figyelmére. De ezt is jól kezelte. Úgy mondta ki a dolgokat abban a karenes stílusában, hogy nem lehetett megsértődni rajta: „Mára már eleget beszéltünk, Tom. Minden jót!”

Természetesen ügyeltem, nehogy felmerüljön benne, hogy vágyom a figyelmére.

A baj csak az volt, hogy sejtettem, hogy ezzel nagyon is tisztában van.

Soha nem utalt rá semmivel, csak mindentudó félmosollyal nézett, amikor váltottunk pár szót, és mindig gondoskodtam arról, hogy én hagyjam ott őt, és ne fordítva, ami egyébként nem ment túl könnyen, mert vele ellentétben nekem nem volt hová mennem. De talán mégis elértem vele valamit, talán felpiszkálta a kíváncsiságát, hogy a városi srác megpróbált ellenállni a vonzerejének, mindenesetre egyre gyakrabban kereste a társaságomat.

– Hogy milyen érzés? – kérdeztem vissza. – Leszarom, ki mit hisz. Elmehetnek a fenébe. Én voltam ott, és én láttam, hogy mi történt. A telefon megette Tomot, és Imu Jonasson neve ott volt abban a rohadt telefonkönyvben.

– Elég sok káromkodást sikerült ebbe a pár mondatba sűrítened. – Karen ferdén elmosolyodott, és félrebillentette a fejét. – Miért vagy ilyen dühös?

– Nem vagyok dühös.

– Tényleg?

– Azért vagyok dühös, mert… – Elhallgattam.

Karen várt.

– Mert mindenki idióta – fejeztem be a mondatot.

– Hm. – Végighordozta a pillantását az udvaron.

Úgy tűnt, hogy az osztályunkba járó fiúk az eggyel alattunk lévőkkel akarnak focizni, és most az ifjabb Oscar nevét kiáltották, aki ugyan csak a harmadik vagy negyedik legjobb játékosnak számított, mégis megválasztották csapatkapitánynak. De Oscar intett, hogy nem áll be közéjük. Egy padon ült az osztály matekzsenije, Henrik mellett, aki Oscar könyvére mutatva magyarázott valamit. A testbeszédükből ennek ellenére úgy tűnt, hogy Oscar tesz szívességet Henriknek, és nem fordítva. Oscar hátravetette sűrű, sötét haját, erősen koncentrált, és kimeresztette barna, lányosan szép szemét, ami néha még a gimis csajokat is odavonzotta hozzánk a suli udvarának a túloldaláról. Oscar bizonyos időközönként felpillantott a könyvéből, és felém meg Karen felé sandított.

– Soha nem mesélsz a szüleidről – állapította meg Karen, és végighúzta hosszú, karcsú kezét az egyik gyökéren, ami vastag verőérként állt ki a fából, és tűnt el a föld alatt.

– Nincs mit mesélni – feleltem anélkül, hogy levettem volna a tekintetemet az ifjabb Oscarról és Henrikről. – Egy tűzben haltak meg, és alig emlékszem rájuk.

Oscar megint felpillantott. A tekintetünk egybekapcsolódott. Hidegen villantottam rá a kék szememet. Barátságos, szívélyes és sármos fickó volt, és nagyon úgy tűnt, hogy ez rajtam kívül senkit sem ingerel. Az arca most mintha ellenséges kifejezést öltött volna, és először azt hittem, azért, mert automatikusan így reagál a belőlem sugárzó ellenszenvre, de aztán arra gondoltam, hogy valószínűbb, hogy rájött, hogy én nyúltam le Luke-ot. Elvégre mégis az osztály harmadik vagy negyedik legokosabbjának számított, bár Karentől fényévekkel volt lemaradva. De aztán rájöttem, hogy sem egyikről, sem másikról nincs szó. Egyszerűen csak – és ennek igazán örültem – féltékeny. Féltékeny, mert Karen rám figyel, és nem vele, az alfahímmel lóg. A legszívesebben átkaroltam volna Karen vállát, csak azért, hogy még egy lapáttal rátegyek, de ő persze kibújt volna az ölelésemből, és ezt az elégtételt eszem ágában sem volt megadni Oscarnak.

– Úgy érted, hogy nem emlékszel a szüleidre? – kérdezte Karen azon a nyugodt, kellemes hangján.

– Bocs, rossz a memóriám. Ezért rontom el annyira a dolgozataimat. Meg persze mert hülye vagyok.

– Nem vagy hülye, Richard.

– Vicceltem.

– Tudom. De ha az ember túl gyakran és túl hangosan ismételget egy hazugságot, akkor az néha igazsággá változik.

Lelombozódva hallgattam, ahogy becsengettek. Nem az zavart, hogy Csivit kisasszony földrajzzal fogja tömni a fejünket – mindennek örültem, ami elterelte kicsit a gondolataimat –, hanem szerettem volna, ha ez a pillanat még tart egy ideig. Karen felállt, és a táskájából kicsúszott két könyv.

– Hé! – kiáltottam, és előrehajolva felvettem a könyveket.

Az egyik borítóján az író neve, William Golding és a regény címe, A Legyek Ura alatt egy karóra tűzött disznófej volt látható, a másikon pedig, Franz Kafka Az átváltozásán valami groteszk bogár, talán egy csótány.

– Durva! Honnan vannak?

– Zimmer asszonytól a könyvtárból – felelte Karen.

– Nem is tudtam, hogy ilyen para cuccaik is vannak.

– Vannak ennél parábbak is. Hallottál már a fekete és fehér szómágiáról?

– Igen. Vagyis hát nem. Az mi?

– Mágikus szavak, amik tönkreteszik az embereket, vagy rendbe hozzák őket.

– És a könyvtárban vannak könyvek, amik erről szólnak?

– Állítólag. Szoktál olvasni?

– Nem. Jobban szeretek moziba járni. – Visszaadtam Karennek a könyveket. – Te szereted a filmeket?

– Imádom – sóhajtotta. – De nem láttam sokat.

– Miért nem?

– Először is mert Hume másfél óra innen, másodszor pedig mert mindenki, akit ismerek, akciófilmet vagy vígjátékot akar nézni.

– Te mit néznél, ha lenne itt mozi?

Karen rövid gondolkodás után válaszolt.

– Bármit, ami nem akciófilm vagy vígjáték. Bejönnek azok a régi filmek, amiket a tévében lehet látni. Tudom, hogy ez úgy hangzik, mintha valami öreg nyanya mondaná, de anyának igaza van. Ha egy filmet nem felejtenek el, akkor valószínűleg jó.

– Egyetértek. Mint Az élőhalottak éjszakája.

– Az meg mi? – kérdezte Karen félrebillentett fejjel.

– Egy régi zombifilm. Apa szerint az első. Tízéves koromban elmentünk pecázni, és akkor elmesélte az egész filmet jelenetről jelenetre. Később aztán télen volt a tévében, és megnéztem apához bújva. Utána hetekig rémálmaim voltak, pedig mindig tudtam, mi fog történni. Szerintem az volt életem legjobb másfél órája.

Karen felnevetett.

– És tanultál is belőle valamit?

– Aha – feleltem lassan. – Ha tényleg meg akarsz ölni valakit, akkor kétszer kell megölnöd. Haza kell vágni az agyát, mondjuk úgy, hogy elégeted. Mert ha nem, akkor visszajön.

– Ez a film tanulsága?

– Apa szerint.

Karen megint felnevetett.

– Értem. Nagyon ijesztő?

– Igen is, meg nem is. Elég nyomasztó. De nem hiszem, hogy korhatáros.

– Érdekes. Majd megnézem.

– Filmklubokban szokták vetíteni. Ha van…

Elhallgattam, és úgy csináltam, mintha rám tört volna a köhögés. Imádkoztam, nehogy rájöjjön, hogy majdnem elhívtam moziba. Hume-ba. Miközben sem kocsim, sem jogsim nincs. És még ha lett is volna, akkor is nyilván elutasított volna. Udvariasan és valami hihető kifogással, de attól még nem fájt volna kevésbé.

Mindenesetre nagyon úgy tűnt, mint aki érti, mit akartam mondani, és elterelő hadműveletként a magasba emelte a könyveket.

– Igazából ez is jó mozi.

Azonnal megragadtam a mentőövet.

– Horror?

– Igen is, meg nem is – ismételte meg a korábbi szavaimat. – Olyanok, mint a filmek, amiket szeretek. Régiek, de nem felejtették el őket.

– És jók?

– Igen. Ha az ember író akar lenni, akkor a legjobbakat kell olvasnia.

– És te író leszel?

– Szeretnék. Ha nem jön össze, akkor hozzámegyek egyhez.

Megint azt a vad, mégis finom nevetését hallatta, majd faképnél hagyott. Táncoló lépésekkel távolodott, szinte mintha képtelen lett volna egyensúlyozni, és bármikor hasra eshetett volna. De ez persze érzékcsalódás volt, mert Karen mindig mindent az ellenőrzése alatt tartott. Mint egy macska. Az ember biztos lehetett benne, hogy – a hozzám hasonlókkal ellentétben – még ha egy tetőről hajítják is le, akkor is a talpára fog esni.

Negyedik fejezet

Amikor a suliból hazafelé átvágtam az erdőn, megcsikordult mögöttem a kavics. Megfordultam, és láttam, hogy hárman követnek biciklin. Kettőt közülük már láttam aznap korábban. Gimisek voltak, és az egyik szünetben átjöttek a mi oldalunkra, és jól szemügyre vettek. Most egy nagydarab sráccal voltak, akit még sohasem láttam. Talán valamelyikük bátyja lehetett. Már biztosan csináltathatott volna jogsit kismotorra, nem lett volna muszáj egy ilyen gyerekes Apache biciklit használnia. Elém kerültek a keskeny ösvényen, és elállták az utamat. A nagydarab leszállt a biciklijéről, amit megfogott az egyik haverja, és felém indult. Kockás favágókabátot viselt, amiben errefelé egy csomó felnőtt futkosott. Sejtettem, mit akar.

– Hol van Tom? – kérdezte minden bevezető nélkül.

– Itt nincs – feleltem.

– Köpd ki! Mit csináltál vele?

Szétvetette a lábát, enyhén behajlította a térdét, és kicsit előrehajolt, mint aki mutatni akarja, hogy bármelyik pillanatban támadásba lendülhet.

– Megettem – közöltem vele. – Sóval és borssal. Főleg borssal.

Teljesen elképedt. A két fiatalabb srác szeme is kitágult. A nagydarab nyilván érezte a pillantásukat a hátában, mert lassan közelebb lépett hozzám. Óvatosan. Figyelte, amint a zsebembe nyúltam.