Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELŐSZÓ

1

2.

3.

4.

5.

6.

7.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Émile Zola

ROUGONÉK SZERENCSÉJE
A ROUGON-MACQUART CSALÁD 1.

fordította:
Kovács Zoltán

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-065-4 EPUB
ISBN 978-963-678-066-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
La Fortune des Rougon

első kiadás: 1871.
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Eugène Delacroix (1798 – 1863) La Liberté guidant le peuple
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Azt akarom szem elé tárni, hogy egy család, egy kicsiny csoportja az élőlényeknek, hogyan viselkedik valamely társadalomban, amint terjeszkedik, tíz-húsz egyénnek adva életet, akik első látszatra nagyon elütnek ugyan egymástól, de beható vizsgálat alá, véve őket, kitűnik, hogy nagyon is benső kapcsolat van köröttük. Az átöröklésnek megvannak a maga törvényei csakúgy, mint a nehézkedésnek.

Arra fogok törekedni, hogy elemeire bontván a véralkat és környezet kettős kérdését, megtaláljam és nyomon kövessem azt a fonalat, amely matematikai bizonyossággal vezet egyik embertől a másikhoz. És mikor már összefogva tartok minden szálat, mikor már a kezemben lesz egy egész társadalmi csoport; be fogom mutatni, miképpen cselekszik ez a csoport, mint tevékeny szereplője valamely történelmi korszaknak; úgy fogom odaállítani, amint tesz-vesz, törekvéseinek sokféleségétől hajtva; együtt fogom elemezni minden egyes tagjának cselekvésre késztető minden indulatát és egész összességük egyetemes előretörését.

Rougon-Macquart-éknak, annak a csoportnak, annak a családnak, amelyet vizsgálódásaim tárgyául választottam, sajátos vonása a vágyak szertelensége, a szenvedélyeknek korunkat jellemző fékevesztett tobzódása, amely mohón veti rá magát mindenféle élvezetre. Élettani szempontból véve fokozatos átöröklői ők az ideg- és vérbajoknak, amelyek egy-egy nemzetségben valami első szervi bántalom következményeképpen jelentkeznek és megszabják a környezet szerint, e nemzetség minden egyes tagjának érzéseit, vágyait, szenvedélyeit, minden természetes és ösztönszerű emberi megnyilatkozását, a melleknek kirobbanásait aztán az erények és bűnök hagyományos neveivel szoktuk jelölni. Történeti szempontból nézve a népből erednek, szerteszét ágazva behatolnak a korukbeli társadalom minden rétegébe, följutnak mindenféle állásba, viszi őket az a lényegében modern ösztönző erő, amelyet az alsóbb osztályok a társadalom testén végigmenet szívnak magukba, és elénk tárják így, saját egyéni drámáik révén, a második császárság egész történetét, az államcsíny orvtámadásától a sedani árulásig.

Három esztendő óta gyűjtögettem már a dokumentumokat ehhez a nagy munkához, és ez a kötet már meg is volt írva, mikor a Bonapartéék bukása, amelyre szükségem volt művészi szempontból, és amelyet mindig ott láttam végzetszerűen a dráma végén, anélkül; hogy oly közelállónak mertem volna hinni, meghozta munkámnak a rettentő és szükségszerű csattanót. Ma már teljes ez a mű; befejezett körben mozog; képe lesz egy meghalt uralomnak, az esztelenség és gyalázat egy különös korszakának.

Ez a munka tehát - amely több részből fog állni, - úgy, amint agyamban él: egy család természetrajza és társadalmi története a második császárság korában. És az első rész: Rougonék szerencséje, tudományos címül ezt viselhetné: Az eredet.

Párizs. 1871. július 1.

Émile Zola

1

Ha kimegy az ember Plassans városából a dél felé eső Római kapuig a külváros első házait elhagyva, a Nizzába vivő úttól jobbra kopár területre bukkan, amelyet a környéken „Saint-Mittre telke“ néven ismernek.

Saint-Mittre telke meglehetős terjedelmű hosszúkás négyszög, amely az országút gyalogjárója mentén húzódik végig s attól csak egy keskeny, letaposott gyepcsík választja el. Jobbról egy zsákutcában végződő keskeny sikátor rozoga vén házak sorával szegélyezi; baloldalt és hátul mohos fal zárja el s e falak mögül kimagaslanak az eperfái a Jas-Meiffrennek, egy nagyobb fekvőségnek,[1] amelynek bejárója lejjebb van a külvárosban. Ekként három oldalról körülzárva, a telek voltaképpen nagy térség, amely sehová sem visz és sétálóhelynek használják.

Valamikor régen temető volt itt, Saint-Mittre-nek, egy provence-i szentnek védelme alatt, aki nagy tiszteletben áll az egész vidéken. 1851-ben Plassans vénjei még emlegették, hogy ők még látták épségben a falát a temetőnek, amely zárva volt már évek óta. A talajból, amelyet egy évszázadnál hosszabb időn át mindegyre hullával tömtek, szinte kibuggyant a halál és új sírkertet kellett nyitni a város túlsó végén. Az elhagyatott, vén temető aztán minden tavasszal kicifrálkodott, sötét színű, buja növényzettel cicomázva magát. Kövérségtől duzzadó földjének, amelybe a sírásók bele nem üthették már ásójukat anélkül, hogy emberi cafatokat ne szaggattak volna föl, roppant termőereje volt. A májusi esők és a júniusi verőfény után kilátszott az országútra a buja fű hegye, amint túlágaskodott a temető falán; odabenn pedig valóságos sötét haragoszöld tenger terült el, nagy, különös, rikító színű virágokkal tarkázva. Lentről, a sűrűn összezsúfolt növényzet árnyékos tövéből felhatolt a pezsgő nedvektől duzzadó, izzadt föld szaga.

Nevezetes volt ez a temető abban az időben arról is, hogy girbegurba ágú, nagy, formátlan bütyköktől eltorzított körtefák voltak benne; de Plassansban nem akadt gazdasszony, aki óriás nagyságú gyümölcsükből csak egyet is szakított volna. Ezeket a körtéket városszerte csak undorodó arcfintorgatással emlegették; a külváros vásott kölykei azonban nem voltak annyira finnyásak és esténkint, szürkületkor, csapatosan másztak át a falon, hogy megdézsmálják a körtét, még mielőtt megérett volna.

A fű, a fa pezsgő, viruló élete csakhamar megemésztette egészen Saint-Mittre temetőjében a halált; a virág, a gyümölcs fölszívta mohón az emberi málladékot, úgyhogy ha valaki elsétált e fertő mellett, nem érzett már egyebet, csak a vad sárgaviola éles szagát. Egy-két nyár munkája volt az egész.

Ez idő tájt eszébe jutott a városnak, hogy talán hasznát vehetné ennek a meddőn heverő községi birtoknak. Lehordták az országút és a sikátor mentén a talajt, kiszaggatták a füvet és kivágták a körtefákat. Aztán kiürítették a temetőt. A talajt több méter mélységnyire fölásták és halomba hordták egy szögletben a csontokat, amelyeket a föld szíves volt visszaadni. A vásott gyerekek, akik megsiratták a körtefákat, majd egy álló hónapig koponyákkal gurigáztak: holmi gézengúzok pedig azt az ízetlen tréfát követték élj, hogy éjjelenkint a város valamennyi csengettyűhúzójára comb- és lábszárcsontokat aggattak. Ez a botrány, amelyet Plassans-ban máig sem feledtek el, csak akkor ért véget, mikor arra az elhatározásra jutottak, hogy a csontokat elássák az új temetőben egy gödörbe. De vidéken mindent bölcs lassúsággal végeznek az emberek, így aztán Plassans lakossága egy álló hétig abban gyönyörködhetett, hogyan döcörög végig időnkint egy árva taliga az utcákon az emberi testek maradványaival, mintha csak szemetet hordana. Még súlyosabbá tette a dolgot, hogy a taligának az egész városon végig kellett mennie és valahányszor meg-megzökkent a gyalázatos kövezeten, mindig egész rakás csont és nedves föld hullott ki belőle. Egyházi szertartásnak semmiféle nyoma; merőben hanyag, brutális fuvarozás. Soha várost még így meg nem undorítottak.

Saint-Mittre hajdani temetőjétől aztán még évekig borzadtak az emberek. Noha tárva-nyitva állott a nagy, járt országút mentén mindenki előtt, mégis elhagyatott maradt és újra fölverte a gyom. A város, amely kétségtelenül arra számított, hogy eladja majd és be fogják építeni, nem tudott vevőt találni rá; lehet, hogy annak az összehordott csonthalomnak az emléke riasztotta vissza az embereket, és azé a taligáé, amelynek lassú, magános cammogása le-föl az utcákon olyan volt, mint valami nehéz, hosszantartó lidércnyomás; de meglehet az is, hogy a dolog nyitja inkább abban keresendő, hogy a vidék lomha és irtózik minden rombolástól és újraépítéstől. Végtére is megtartotta a város a telket és idővel maga is megfeledkezett róla, hogy valaha el akarta adni. Még csak be se kerítették; szabadon járhatott-kelhetett ott akárki. Lassankint, az évek futtával, megszokták az emberek ezt a puszta zugot; letelepedtek a gyepre, keresztül-kasul jártak rajta, szóval a térség benépesedett. Mikor aztán letiporták, lekoptatták a járókelők a gyepet és az össze-vissza taposott talaj kemény és szürke lett, úgy festett a hajdani temető, mint valami hepehupás köztér. Hogy még jobban feledésbe menjen minden hozzáfűződő kellemetlen emlék, a város népe lassankint, szinte észrevétlenül, más nevet adott a térségnek; elegendőnek tartották, ha meghagyják a szentnek a nevét, sőt róla nevezték el a telek egyik sarkába torkolló zsákutcát is; így lett az egyikből „Saint-Mittre telke", a másikból „Saint-Mittre sikátora."

Mindez már régen volt. Már több harminc esztendejénél, hogy Saint-Mittre telke egészen sajátos jelleget öltött. A város, amely sokkal léhább és tunyább volt, semhogy ki tudta volna használni kellően a telket, igen olcsón külvárosi bognároknak adta bérbe, akik aztán ácsudvarnak használták. Még ma is szanaszét hevernek ott a tíz-tizenöt méter hosszú szálfák és gerendák, egész rakásokban, mint ledöntött óriás oszlopnyalábok. Ezek a gerendarakások, a hosszában egymás mellé fektetett szálfák, mindmegannyi árboc, elnyúlva egyvégtében a telek egyik szélétől a másikig kifogyhatatlan mulattatói a külváros süvölvényeinek. Némely helyt a rakásokról lecsúszott sudarak elborítják egészen a talajt, mint valami hengerpadlózat, amelyen végigmenni, netovábbja az egyensúlyozás művészetének. Naphosszat egész sereg gyerek gyakorolja ebben magát. Keresztül-kasul ugrálnak a vastag tönkökön, libasorban tipegnek végig a gerendák keskeny élein, lovagolva csúszkálnak ide-oda a szálfákon, kieszelik a legagyafúrtabb játékokat, amelyek rendesen nagy dögönyözéssel és sírás-rívással végződnek; vagy pedig ráülnek tíz-tizenketten, szorosan egymásba kapaszkodva, valamelyik kiálló sudár vékonyabb, hajlékony végére és ott hintázgatják óraszámra magukat. Valóságos mulatóhely lett hát Saint-Mittre telkéből; a külvárosi fiúk immár egy negyedszázadnál hosszabb idő óta ott szaggatják el a nadrágjuk ülepét.

Legsajátosabb különlegességét azonban az adja meg ennek az elbújt zugnak, hogy itt szoktak megtelepedni a vándorcigányok, ami úgyszólván hagyományos szokás számába megy már náluk. Amint fölbukkan Plassans-ban egy-egy ilyen kerekes deszkabódé, melyben egész cigánynemzetség tanyázik, nyomban Saint-Mittre telkének leghátsóbb részében telepszik le. Nincs is híján soha ez a telek az efféle furcsa népségnek; van ott mindig valami ilyesféle banda a maga különös szokásaival; vad külsejű férfiak és rettenetesen elfonnyadt asszonyok, egész sereg gyönyörű poronttyal, akik versenyt henteregnek a porban. Ott él ez a népség nagy szemérmetlenül a szabad ég alatt, ott kotyvasztja össze a maga zagyvalékát, eszi a legehetetlenebb dolgokat mutogatja rongyait, alszik, veszekszik, szeretkezik és bűzlik a piszoktól és nyomorúságtól.

Az a holt és elhagyatott földdarab, ahol valamikor csak a darazsak dongása hangzott a buja virágok körül a verőfény csöndjében, hangos hellyé vált tehát, ahol végigrikoltozik a cigányok lármás civódása és az utcák naplopó csemetéinek beretvaéles visítozása. Egy szögletben fűrészelő van, ahol az ácsok keze alá darabolják a fát; a dolgozó öregfűrész ütemes, mélyhangú harsogása folytonos, recsegő basszussal kíséri az éles rikoltozást. Nagyon kezdetleges az egész fűrészelő berendezés: a fadarabot két magasabban álló bakra teszik és két ember, az egyik fönn a gerendán, a másik odalenn állva, szüntelenül föl-le húzgálja a hatalmas, széles öregfűrészt, mialatt az alul álló ember a szemébe hulló fűrészportól szinte megvakul. Órák hosszat hajlonganak így ide-oda ezek az embereik, a lelketlen gép szabatosságával és ridegségével, mintha dróton rángatott bábok volnának. A kész deszkát hátul, a fal mentén halmozzák föl, pontosan egymásra fektetve, két-három méter magas, szabályos köbökben. Ezek a négyszögű deszkarakások, amelyek gyakran éveken át ott maradnak, mialatt ellepi a tövüket a fű, Saint-Mittre telkének vonzó kellemetességei közé tartoznak. Elrejtett, szűk, titoktartó ösvények kanyarognak közöttük, melyek egy szélesebb közbe torkolnak, amely szabadon maradt a deszkarakások és a fal között. Eldugott hely ez, keskeny zöld szalag, ahonnan az égnek csak egy kis csíkját látni. Ebben a közben, amelynek falát ellepte a moha és amelynek talaja mintha puha gyapjúszőnyeggel volna bevonva, még a hajdani temető buja növényzete és borzongató csöndje honol. Ott még érezni a halál gyönyörűségtelinek meleg, sejtelmes leheletét, amely a nap izzó füzétől áthevített régi sírokból árad ki. Plassans egész környékén nincs szívhez szólóbb magányossággal teljesebb, melegségtől, szerelemtől vibrálóbb hely. Itt szeretni igazán édes lehet. Mikor a temetőt kiürítették, alkalmasint ebben a zugban halmozták föl a csontokat, mert még ma is megesik, hogy ha lábával a nedves fűben turkál az ember, egy-egy koponyadarab bukkan elő a földből.

Ma már különben senki sem törődik azokkal a halottakkal, akik valamikor ez alatt a gyep alatt aludták álmukat. Napközben csak a gyermekek járnak ide, hogy bújócskát játsszanak a farakások között. A zöld köz magára hagyatott, szűz marad. Egyebet sem látni, csak a gerendákkal teli, portól szürkéllő ácsudvart. Reggelenkint viszont és délután, mikor enyhén tűz le a nap, csakúgy hemzseg a tér az emberektől, és az egész nyüzsgő, lármás sokaság, a farakások között játszó gyermekek a bográcsuk alatt tüzet szító cigányok fölött élesen válik el az égtől a fűrészelő ember alakja, aki fönn a gerendán állva, szabályosan hajlong le-föl, mint valami inga, mintha az volna a hivatása, hogy ő szabályozza ezt az egész új, pezsgő életet, amely kisarjadt itt, az örök nyugalomnak hajdani helyén. Csak az öregek, akik a gerendákon üldögélve, a leáldozó nap sugaraiban melengetik magukat, emlegetik még néha-néha, hogyan hordta valamikor a legendás taliga szemük láttára Plassans-on végig a halottak csontjait.

Az est leszálltával Saint-Mittre telke kiürül és feketén tátong, mint valami nagy, sötét üreg. A telek mélyén nem látszik egyéb, csak a cigányok pislákoló, elhamvadó tüze. Időnkint néma árnyak surrannak el a sűrű homályban. Ilyenkor ez a hely, különösen télen, szinte félelmetes.

Egy vasárnap este, úgy hét óra tájban, fiatal legény osont ki a Saint-Mittre sikátorból és óvatosan a fal mellett haladva, az ácsolóhely farakásai felé lopózkodott. 1851 december elején volt. Száraz, hideg idő járt. A teli hold élesen világított; a téli éjszakák különleges, ragyogó holdvilága volt ez. Az ácsudvar nem meredt most olyan fenyegető sötétséggel a kései járókelőre, mint borult esős éjszakákon; széles fehér fénysávoktól megvilágítva, méla szomorúsággal terült el a mozdulatlan, néma, hideg éjben.

A fiatal ember a tér szélén megállt és fürkésző tekintettel nézett körül. Ujjasa alatt puskát szorongatott, melynek lefelé fordított, hosszú csöve meg-megcsillant a holdfényben. A fegyvert melléhez szorítva, figyelmesen fürkészte a négyszögű árnyékokat, melyeket a deszkarakások vetettek a földre. Olyan volt ott a talaj, mint az ostábla: élesen elhatárolt világos és sötét kockák váltakoztak rajta, amelyeket a fény és árny festett oda. A közepén a téteknek, egy darab szürke, kopár talajon, a fűrészelő bakok árnyéka látszott megnyúlt, vékony, furcsa vonataival, mint valami óriás, kusza geometriai ábra, amelyet tintával vetettek papirosra. Az ácsolóhely többi része, a szálfa-padlózattal, széles ágynak tetszett: a holdvilág szendergett ott; fényességét vékony fekete csíkok, a hosszában fekvő szálfák keskeny árnyékai tarkították. A téli holdfényben, a fagyos csöndességben olyanok voltak ezek a mozdulatlanul, sűrűn egymás mellett fekvő, mintegy álomtól és fagytól megdermedt sudarak, mintha a vén temető halottjai volnának. A fiatal legény csak egy futó pillantást vetett erre az üres területre: senki, még egy lehelet sem, nem kell attól tartania, hogy meglátja vagy kihallgatja valaki. A telek mélyére boruló sötétség jobban nyugtalanította. De rövid kémlelődés után nekivágott és gyors léptekkel ment végig az ácstéren.

Amint fedve érezte magát, meglassította lépteit. Ott volt már a zöld közben, amely a fal mellett húzódik el a deszkarakások mögött. Ott már saját lépteinek a neszét sem hallotta; a fagyos fű alig reccsent meg lába alatt. Jóleső érzés fogta itt el. Úgy érezte, hogy szeretnie kell ezt a helyet, ahol nincs mitől félnie, ahol csak jót, csak kedveset várhat. Már nem rejtegette puskáját. A keskeny köz úgy nyúlt el előtte, mint valami sötétlő árok; a deszkarakások közt kisurranó holdvilág fénysávokat vetett szabályos közökben a gyepre. Aludt itt minden, a sötétség csakúgy, mint a világosság, aludt itt minden, édes, andalító, mély álomban. Ennek a kis köznek békességes csöndjéhez semmi sem volt fogható. A fiatal legény végigment a közön. A végére érve, ahol a Jas-Meiffren falai szögletbe futnak össze, megállóit és figyelt, hogy nem hall-e valami neszt a szomszéd telekről. De semmit sem hallott, mire lehajolt, félretolt egy szál deszkát az egyik rakásban és elrejtette ott a puskáját.

Abban a szögletben egy régi sírkő állott, amelyet a hajdani temető kiürítésekor ott felejtettek és amely rézsút dőlve, kiemelkedett a fűből, mint valami kőpad. A széleit az eső kikezdte és lassankint beleette magát a moha. De a hold fényénél még el lehetett olvasni a lapján a belevésett felirat töredékét: Itt nyugszik… Marie... meghalt... A többit az idő elmosta.

A puska! elrejtése után a fiatal ember megint hallgatódzott s minthogy még ekkor sem hallott semmit, fölállt a sírkőre. A fal alacsony volt, rákönyökölt mind a két karjával a párkányára. De a fal mellett sorban álló eperfákon túl csak egy nagy síkságot látott, fényességben úszva; a Jas-Meiffnen sík és fátlan földje úgy terült el a hold világánál szemei előtt, mintha óriás darab fehérítetlen vászon lett volna ott kiterítve; mintegy száz méternyi távolságban fényes fehér foltok ragyogtak a vásznon: ott a majoros lakóháza és gazdasági épületei állottak. A figyelő legény nyugtalanul nézett arrafelé; ekkor a városban valamelyik toronyóra elkezdte ütni lassan, mély hangon a hetet. Megszámlálta az ütéseket, aztán mintegy meglepődve és megkönnyebbülve leszállt a kőről.

Leült a kőlapra, mint aki el van készülve rá, hogy soká kell várakoznia. Mintha nem is érezte volna; a csípős hideget. Csaknem félóráig ült ott mozdulatlanul, szemeit egy árnyékfoltra függesztve, mint valami álmodozó. Elrejtett, árnyas zugban ült; de a följebb-följebb hágó hold rátalált és feje már egészen meg volt világítva.

Kemény kötésű, erős fiúnak látszott; finom szája és üde bőre rávallott a fiatalságára. Tizenhét esztendős lehetett. Volt valami jellegzetes szépség benne.

Szikár, hosszúkás arcát mintha valamely kiváló szobrász ujjal formálták volna ki; dombos homloka, kiülő szemöldökjármai, a sasorr, széles, erős álla, kiálló pofacsontjai miatt kissé beesettnek látszó orcái fejének nem mindennapi, erőteljes jelleget adtak. Az ilyen fej idővel nagyon is csontos lesz és szikár, a kóbor lovagokéhoz hasonlatos. De most, a serdülő korban, mikor arca és álla még alig kezdett pelyhedzeni, keménységét valami megkapó lágyság, arckifejezésének valami határozatlan, gyermekes vonása enyhítette. Ifjúságtól sugárzó, áttetsző fekete szemei is szelídebbé tették ezt az erőteljes arcot. Nem minden asszony szeretett volna bele ebbe a fiúba, mert éppenséggel nem volt azok közül való, akiket „csinos legény“-nek szokás mondani; de egészben véve arcában annyi élet, tűz és vonzó vonás, a fogékony léleknek és duzzadó erőnek annyi szépsége volt, hogy a vidékebeli hajadonok, a déli éghajlat perzselő napjától hevített, forróvérű hiányok, bizonyára vele álmodtak, ha valamelyik júliusi meleg estén elment ajtajuk előtt.

Mélyen elgondolkozva ült a sírkövön és észre sem vette, hogy a hold fénye lejjebb-lejjebb csúszik mellén és lábain. Közepes magasságú volt, kissé zömök termetű. Hatalmasan kifejtett karjaihoz dologban megedzett, vaskos munkáskezet csatoltak az erős inak; lábai izmosaknak látszottak; vágott orrú, durva fűzős cipőt viselt. Testének ízületei, végtagjai, nehézkes tartása elárulták, hogy a nép fia; de volt benne valami, fejének emelt hordozásában és szemeinek gondolkodó csillogásában, ami csöndes lázongásra vallott a kézi munka elbutító hatása ellen, amely kezdte már-már lenyomni a porba. Úgy látszott, hogy azoknak az értelmes egyéniségeknek egyike, akikre fojtogatva nehezedik származásuk és társadalmi helyzetük nyomasztó volta; egyike azoknak a durva testbe zárt érzékeny, kiválasztott telkeknek, akiknek fájva-fáj, hogy nem tudnak az őket körülvevő otromba burkon diadalmasan, ragyogón keresztül törni. Erős volta ellenére félénknek és nyugtalannak látszott, öntudatlanul is szégyellve félszegségét és nem tudva, hogyan vetkezhetné te ezt a gyarlóságot. Derék, jó fiú volt, aki tudatlanságában tudott lelkesedni; férfiszív, gyermekésszel párosulva, aki úgy el tudott csüggedni, akárcsak egy asszony, de tudott bátor is lenni, mint akármelyik hős. Ez este zöldes színű, rövid pamutbársony ujjast és nadrágot viselt. Puha nemezkalapja, kissé hátratolva fején, homlokára árnyékkarikát vetett.

Mikor a közeli toronyóra a hetet ütötte, hirtelen fölriadt álmodozásából. Egész fényözönben látva magát, nyugtalanul tekintett körül. Gyorsan behúzódott a sötét árnyékba, de ábrándozásának már vége volt. Érezte, hogy kezét-lábát egészen átjárta a hideg és újra elfogta a nyugtalanság. Fölhágott megint a köre, hogy széttekintsen a szomszéd telken, de az még mindig néma és puszta volt. Aztán nem tudván mivel elölni az időt, leszállt a kőről, elővette puskáját a deszkarakás alól és a sárkányával kezdett játszadozni. Hosszú csövű, nehéz karabély volt, amely bizonyára valami csempészé lehetett valamikor; vaskos agya és durva závárzata rávallott, hogy eredetileg kovás-puska volt és valami falusi puskaműves alakította át csappantyússá. Kisgazdáknál látni még efféle: puskákat, a kandalló fölött lógva. A fiatal legény szeretettel babrálgatott fegyverén; felvonta meg leeresztette a sárkányát hússzor is egymásután, bele-beledugta kisujját a csőbe és figyelmesen vizsgálgatta az agyát. Lassankint belemelegedett ebbe a játékba, amely szinte gyermekes volt. Végül aztán arcához emelte a karabélyt és belecélzott az üres levegőbe, mint valami gyakorlatozó újonc.

Nyolc óra körül járhatott az idő. Jó egy perce tartotta már arcánál a puskát a legény, mikor a Jas-Meiffren felől elfojtott, lihegő hang hallatszott, halk, mint a lehelet.

- Silvére, itt vagy-e? - kérdezte a hang.

Silvére a földre dobta puskáját és egy ugrással a sírkövön termett.

- Igen, itt vagyok - felelte szintén elfojtott hangon. - Várj csak, majd segítek.

Még ki se nyújtotta karjait, mikor máris egy fiatal leány feje bukkant föl a fal mögül. A leányka nem mindennapi ügyességgel mászott föl az egyik eperfára, mint valami kölyökmacska. Mozdulatainak könnyedsége és biztossága mutatta, hogy megszokta már ezt a különös utat. Egy szempillantás alatt ott ült a fal tetején. Silvére ekkor átkarolta és letette a kőlapra. De a leány ellenkezett.

- Eressz el! - mondta kötekedő vihogással, mint a játszadozó süldő leányok szokták -, eressz el hát!... Le tudok én szállni magam is.

Mikor már a kövön állott, folytatta:

- Régóta vársz már rám?... Úgy szaladtam, hogy a lélegzetem is elállt.

Silvére nem felelt. Nem volt tréfálkozó kedvében; szomorúan tekintett a leányra. Leült melléje és így szólt:

- Látni akartalak, Miette. Itt vártam volna rád akár egész éjjel is... Holnap hajnalban megyek.

Miette észrevette a fűben heverő puskát. Elkomolyodott és suttogva mondta:

- Ah!... hát csakugyan meg kell lennie… veled van a puskád is…

Hallgattak egy darabig.

- Igen - felelt azután Silvére tétovázó hangon -, itt van a puskám is... Jobbnak láttam, még ma este elhozni hazulról; holnap reggel Dide néni észrevehette volna, mikor magamhoz veszem és nyugtalankodott volna miatta... Majd eldugom itt és majd érte jövök, mikor indulnom kell.

S minthogy Miette le nem tudta venni szemét a puskáról, amelyet elég oktalanul a fűben hagyott fölállt és újra eldugta a fegyvert a deszkarakás alá.

- Ma reggel tudtuk meg - szólt aztán megint leülve Miette mellé -, hogy La Palud-ből és Saint-Martin-de-Vaulx-ból már elindultak a fölkelők és a múlt éjszakát Alboise-ban töltötték. Elhatároztuk, hogy hozzájuk csatlakozunk. Ma délután a munkások egy része már el is indult Plassans-ból; akik még itt maradtak, holnap követik a testvéreket.

A „testvérek" szót fiatalos hévvel, nyomatékos hangon ejtette ki. Aztán mindinkább nekihevülve, őszinte felindulással tette hozzá:

- A harc kikerülhetetlen; de velünk az igazság, győzni fogunk.

Miette csak hallgatta Silvére-t, kimeredt szemmel bámult maga elé, de semmit sem látott. Mikor a legény elhallgatott, csak ennyit mondott a leány:

- Hát jó.

Aztán rövid szünet után hozzátette még:

- Megmondtad előre... mégis mindig abban reménykedtem... De hát így kell lennie.

Más szavuk nem volt. A faragótér elhagyatott zuga, a zöld köz, visszaesett bánatos csöndjébe; csak a holdvilág élt ott, amely körbe forgatta a deszkarakások árnyékát a gyepen. A sápadt fényözönben mozdulatlanul, némán ült a két fiatal teremtés a sírkövön. Síivére átkarolva tartotta Miette derekát; a leány a fiú vállára borult. Nem csókolództak, csak összeölelkeztek és ebben az ölelkezésben a szerelem a testvéri szeretet gyöngéd ártatlanságában nyilvánult meg.

A leányon nagy, barna, csuklyás köpeny volt, amely egész sarkáig ért és egészen betakarta. Csak a feje és a kezei látszottak ki belőle. A köznép asszonyai, a parasztasszonyok és a munkásnők, még ma is viselik Provence-ban ezeket a bő köpenyeket, amelyeket bundának neveznek azon a vidéken; ez a viselet ott bizonyára igen régi eredetű. Miette, amikor megérkezett, hátravetette a csuklyát. A tüzesvérű fiatal leány, hozzá lévén szokva a szabad levegőhöz, sohasem hordott főkötőt. Amint hajadonfőtt ült ott, fejének körvonalai élesen váltak el a holdfényben fehérlő faltól. Gyermek volt még, de olyan gyermek, aki már kezd nővé válni. Abban a bizonytalan, kedves korban volt, mikor a süldőleány hajadonná érik. Ebben a korban minden leányban van valami a festő virágbimbó finomságából, a kialakuló formák elragadó bájából; a gyermekkor ártatlan soványságaiból már előbukkannak a serdültség telt, buja vonalai; megjelenik a nő, első szemérmes zavarodottságában, megtartva még félig kisleányos testét, de minden vonásában öntudatlanul is vallomást téve neméről. Némely leányra nézve gonosz óra ez; van, aki hirtelen megnyúlik, megcsúnyul, sápadt és vézna lesz, mint a túlságos hamar fejlődő növény. Miette-re és mindazokra nézve, akik bővérűek és a szabadban élnek, az ingerlő bájosságnak olyan korszaka ez, amely vissza nem tér többé soha. Miette tizenhárom esztendős volt. Noha már jól ki volt fejlődve, senki sem mondotta volna ennél idősebbnek, olyan tiszta, ártatlan derű ragyogta be vidám, nevetős arcát. Különben már eladó számba mehetett; az éghajlat és-a kemény életmód hamar kifejlesztette benne az asszonyt. Majdnem olyan magas volt, mint Silvére, telt és élettől duzzadó. Miként jó pajtása, ő sem tetszett volna mindenkinek. Csúnyának nem volt mondható, de sok fiatal legény legalább is furcsállotta volna. Gyönyörű haja volt; sűrűn), tömötten nőve homloka körül, duzzadó hullámként omlott hátrafelé s mint valami háborgó, szeszélyes áradat ömlött végig fején és nyakán, göndörén, éjfeketén. Olyan dús volt, hogy nem tudott mit csinálni vele. Valósággal terhére volt, összecsavarta ökölnyi vastag csomókba, olyan keményen, ahogy csak bírta, hogy minél kevesebb helyet foglaljon el, aztán hátul kontyba tűzte. Nem ért rá sokat bíbelődni a fésülködéssel, ez a tükör nélkül, hamarjában összehevenyészett óriás konty mégis igen bájossá vált ügyes kezei közt. Aki ezzel az élő sisakkal látta, ezzel a göndör hajkazallal, amely olyan kondor volt halántékán és nyakán, mint az állati gerezna, az nem csodálkozott rajta, hogy rendesen hajadonfőit szokott járni, esőnek, fagynak fittyet hányva. A haj sötét elhatároló vonala alatt homloka igen alacsony volt, s olyan alakú és aranyzománcú, mint a félhold. Nagy, kidülledt szemei; széles cimpájú, rövid, fitos orra; túlságosan vastag és nagyon is piros ajkai, egyenkint véve csúnyának tetszhettek. De az arc kedves gömbölyűségében, az élet eleven cikázását látva rajtuk, ezek a részletek együttvéve sajátszerű, megkapó szépségű egészet alkottak. Mikor Miette, fejét hátraszegve és kissé jobboldalra hajtva, kacagásra fakadt, olyan volt, mint egy ókori bacchánsnő, hangos vígságtól duzzadó keblével, kigömbölyödött gyermekorcáival, nagy, fehér fogaival, göndör, vastag hajtekercseivel, amelyek széles jókedvének csapongása közben ide-oda hánykolódtak tarkóján, mint valami venyigekoszorú. És hogy föllelje benne az ember a szüzet, a tizenhárom éves kis leányt, meg kellett figyelni, hogy mennyi ártatlanság volt ebben a csengő, bizseregtető, érettasszonyi kacagásban, észre kellett venni mindenekfölött állának még gyermekes finomságát és halántékainak lágy tisztaságát. Miette napégette arca egyes napokon sárgás borostyánkőszínbe játszott. Felső ajkára már finom fekete pehely vont némi árnyat. A munka már kezdte elformátlanítani kis rövid kezeit, amelyek henye életmód mellett épp oly bájos, puha kezecskékké válhattak volna, mint a polgárasszonyok kezei.

Miette és Silvére sokáig némán ültek egymás mellett. Igyekeztek egymás felzaklatott gondolataiban olvasni. És mennél inkább belemerültek együtt a holnap félelmeibe és bizonytalanságába, annál szorosabban ölelkeztek össze. Megértették szívük legmélyéig egymást, érezték, hogy hiábavaló kegyetlenség lenne minden hangos panasz. De a fiatal leány nem bírt tovább magával; szinte megfulladt és két rövidke szóval hirtelen kimondotta azt, ami mindkettejüket nyugtalanította:

- Ugye, visszajössz? - rebegte Silvére nyakába borulva.

Silvére nem felelt, torka összeszorult, attól félt, hogy ő is ríva fakad, mint a leány; megcsókolta orcáját, mint egy fitestvér, aki hamarjában nem lel egyéb vigasztalást. Aztán kibontakoztak az Ölelkezésből és megint csak hallgattak.

Miette hirtelen megborzongott. Már nem volt Silvére vállára borulva; érezte, hogy egész testét átjárta a hideg. A múlt éjjel még nem fázott volna ennyire ebben a magárai hagyatott zugban, ezen a sírkövön, ahol oly régóta éltek boldogan egymás szerelmének; a rég megholtak békés országában.

- Nagyon fázom - mondta, s a fejére húzta köpenye csuklyáját.

- Nem járkálnánk egyet? - kérdezte a legény. - Még nincs kilenc óra, még jó darabig sétálgathatunk az országúton.

Miette arra gondolt, hogy most már hosszú ideig nem lesz talán része abban a gyönyörűségben, hogy így találkozhassanak és elbeszélgethessék az estét, pedig naphosszat csak erre vágyakozott.

- Igen, járkáljunk - felelte élénken - gyerünk el a malomig... Egész éjjel veled maradok, ha akarod.

Fölkeltek a kőről és egy deszkarakás árnyékába húzódtak. Miette ott széttárta kockásan letűzdelt vérvörös pamutszövettel bélelt köpenyét, aztán Silvére-re dobva egyik szárnyát, egészen beburkolta a bő, meleg köpenybe, miközben szorosan egymáshoz simultak a közös ruha alatt. Átkarolták egymás derekát, hogy egészen eggyé váljanak. Amikor így egybeforrtak, a köpeny bő redőzete alatt szinte elvesztve emberi formájukat, elindultak szép kényelmesen az országút felé és minden aggodalom nélkül vágtak át a faragó-tér holdsütötte, puszta helyein. Miette a maga köpenyébe burkolta be Silvéret és ez olyan természetesnek találta a dolgot, mintha az a köpeny minden este megtette volna nekik ezt a szolgálatot.

A nizzai utat, amelynek két oldalán terül el a külváros, 1851-ben évszázados szilfák szegélyezték, vénhedt óriások, még mindig erőtől duzzadó, hatalmas roncsok, amelyek helyébe a csinosítgatni akaró városi hatóság néhány esztendeje, kis platánokat ültetett. Amint a fák alatt haladtak, amelyeknek torzonborz, girbegurba ágai rávetették a holdfényes éjszakában árnyékukat az útra, Silvére és Miette két-három ízben is találkozott sötét, néma alakokkal, akik a házak tövében surrantak tova. Szerelmes párok voltak azok is, hozzájuk hasonlók, akik szorosan beburkolózva valamely lepelbe, az árnyékos helyek sötétjében vitték sétára titkolt szerelmüket.

A délvidéki városokban a szerelmespárok egészen fölkapták az ilyen sétákat. A nép fiai és leányai, akik egymásnak vannak szánva, de akik szívesen ölelkeznek már valamivel előbb is az egybekelésnél, nem tudják, hová bújjanak, hogy kedvükre csókolózhassanak anélkül, hogy túlságosan kitennék magukat a megszólásnak. Szüleik teljesen szabadjára hagyják ugyan őket, de ha a városban szobát bérelnének és egyedül találkoznának ott, másnap már az egész város a szájára venné őket; arra meg nem érnek rá minden este, hogy a városon kívül, a szabadban keressék a magányos helyeket. Úgy segítenek hát magukon, hogy bekóborolják a külvárosokat, az üres telkeket, az utak fasorait, szóval mindazokat a helyeket, ahol kevés a járókelő és sok a búvóhely. Minthogy pedig a kis városokban minden ember ismeri a másikat, nagy óvatosan gondoskodnak árról is, hogy föl ne ismerhessék őket: összebújnak egy-egy nagy köpönyeg alatt, amelyben egész család elférne. A szülök elnézik ezeket a sötétben tett, kései sétákat; a szigorú vidéki erkölcs, úgy látszik, nem ütközik meg rajtuk; megbíznak abban, hogy a szerelmesek nem tartanak állomást holmi félreeső zugokban és nem telepednek le az elhagyatott telkeken, és ez teljesen elegendő a félős szemérem megnyugtatására. Járkálás közben legföljebb csak csókolózhat az ember. Ámde néha mégis megtörténik, hogy baja esik egyik-másik leánynak: nos hát, akkor leült a szerelmespár.

Kedvesebb dolog igazán alig képzelhető ezeknél a szerelmes sétáknál. A délvidék megragadó, ötletes képzelőtehetsége itt a maga egészében megnyilatkozik. Valóságos álarcosdi játék ez, teli olyan apró gyönyörűségekkel, amelyekhez a legszegényebb ember is hozzájuthat. A szerelmes leánynak csak a köpenyét kell széttárnia és kész a búvóhely kedvese számára; a saját szívén, ruházata enyhe melegében rejti el őt, mint ahogy a kis polgárasszonykák az ágy alá vagy a szekrénybe bújtatják szeretőiket. A tiltott gyümölcs így különös édes zamatot nyer; a szabadban, közömbös emberek között, az úton andalogva élvezhetik. És egészen különleges gyönyört, izgató kéjt ad az így váltott csókoknak az a tudat, hogy büntetlenül csókolózhatnak a világ szemeláttára, hogy egész estéket tölthetnek el összeölelkezve a nyilvánosság előtt, anélkül, hogy bárki is rájuk ismerne és ujjal mutogatnának reájuk. Minden szerelmes pár csak nagy, sötét tömeg, szakasztott olyan, mint a másik. A kései járókelőnek, aki elmosódva látja ezeket a mozgó tömegeket, csak tovasuhanó, múló szerelem az egész, semmi egyéb; névtelen, sejtett, de nem ismert szerelem. A szeretők tudják, hogy jól el vannak rejtve; halkan beszélgetnek, egész otthonosain érzik magukat; de legtöbbnyire szó nélkül barangolnak órák hosszat összevissza és boldogok, hogy egymáshoz simulhatnak ugyanegy gúnya alatt. Ez a gyönyör nagyon édes és egyszersmind nagyon szűzies is. Az éghajlat itt a főbűnös; bizonyára ő volt az első felbujtó, hogy a szerelmesek a külvárosok zugaiban keressenek rejtekhelyét. Szép nyári éjszakákon Plassans-ban barangolva, lépten-nyomon csuklyás párokkal találkozik az ember; egyik-másik hely, mint például Saint-Mittre telke, csakúgy hemzseg ezektől a sötét dominóktól, amelyek csöndesen, zajtalanul suhannak el egymás mellett a derűs éjszaka enyhe melegében, mint megannyi meghívott vendége valamely rejtelmes bálnak, amelyet a csillagok adnak a szerelmes szegényeknek. Ha nagyon meleg van és iái leányok nem hordják már köpenyüket, egyszerűen a fejükre borítják felső szoknyájukat. Télen a szerelmesek legnagyobbrészt rá se hederítenek, ha fagy. Silvére és Miette, a nizzai úton lefelé menve, föl se vette a decemberi éj hidegét.

A fiatal pár szótlanul ment végig az alvó külvároson. Néma gyönyörrel élvezték újra ölelkezésük meleg varázsát. Szívük bánatos volt; a boldogságba, hogy egymáshoz simulhattak, belevegyült az elválás fájó izgalma és úgy érezték, hogy sohasem tudnák kimeríteni se édességét, se keserűségét ennek a csöndnek, amely menésük közben elringatta őket. Csakhamar ritkulni kezdtek a házak, a külváros végére értek. Ide nyílt a Jas-Meiffren kapuja; a két hatalmas pillér közt feszülő vasrácson keresztül hosszú eperfasor látszott. Elmenve mellette, Silvére és Miette ösztönszerűen betekintettek a majorba.

A majoron túl az országút menedékes lejtőn visz le a völgybe, melyen egy folyócska, a Viorne fut keresztül, amely nyáron sekély patak, télen pedig háborgó folyam. Az idő tájt a két sor szilfa az országút mentén még tovább futott és gyönyörű fasort alkotott, amely a gabonaföldekkel és csenevész szőlőkkel borított domboldalt faóriásokból álló széles szalagként szelte keresztül. Ezen a decemberi éjszakán, a ragyogó, hideg holdfényben, a frissen munkált szántóföldek úgy terültek el az országút két oldalán, mint valami szétteregetett szürkés vattaréteg, amely elfojtja a vidék minden zaját. Csak a Viorne folyó tompa zúgásának távolból jövő hangja rezgeti végig a táj végtelen csöndjén.

Amint a fiatal pár lefelé indult a fasorban, Miette gondolata visszatért a majorra, amelyet az imént hagytak maguk mögött.

- Ma este csak nagy nehezen tudtam szabadulni hazulról - mondta. - Nagybátyám semmikép sem akart elereszteni. Bezárkózott az éléskamrába; azt hiszem, a pénzét ásta ott el, mert ma reggel halálra rémültnek látszott a készülő dolgok miatt.

Silvére még szorosabban ölelte magához a leányt.

- Ugyan, - mondta -, ne félj. Majd eljön az ideje, mikor egész nap kedvünkre láthatjuk egymást... Nem kell úgy búsulnod.

- Óh… - felelt a leányka a fejét rázva -, te még mindig tudsz bízni... Én néha nagyon szomorkodom. Nem a nehéz munka bánt engem; gyakran még örülök, hogy nagybátyám olyan rövid pórázon tart és hogy úgy ellát dologgal. Igaza volt, hogy parasztnak nevelt, különben tán rossz útra tértem volna; mert lásd, Silvére, néha azt hiszem, hogy átok ül rajtam… Ilyenkor szeretnék meghalni... Hiszen tudod, hogy mire gondolok…

A leányka végső szavai zokogásba fúltak. Silvére szinte nyersen szakította félbe:

- Hallgass! Megígérted, hogy nem gondolsz annyit arra a dologra. Hiszen nem a te hibád.

Aztán szelídebb hangon tette hozzá:

- Ugye, nagyon szeretjük egymást? Ha majd feleségem leszel, nem lesz okod többé bánkódni.

- Tudom - rebegte Miette -, te jó vagy és igyekszel segíteni rajtam. De nem tehetek róla: engem bánt valami és néha nagy felindulás fog el. Úgy érzem, hogy igazságtalanul bánnak velem és olyankor el vagyok szánva minden rosszaságra. Veled nyíltan beszélek. Valahányszor atyám bűnét vágják az arcomba, mintha láng futna végig egész testemen. Mikor az utcán a kölykök utánam kiabálják: „Nini! itt a Chantegreil lánya!" - olyankor nem bírok magammal; szeretném nyakon ragadni és elpáholni őket.

Komoran elhallgatott, majd hozzátette:

- Te férfi vagy, tudsz bánni a puskával... Jó dolgod van neked.

Silvére csak hagyta, hogy kipanaszkodja magát. Majd néhány lépést téve, bánatosan így szólt:

- Nincs igazad, Miette; haragod nem helyén való. Nem szabad a törvény ellen lázadozni. Én mindnyájunk igazáért megyek harcba; engem nem a bosszú visz.

- Akárhogy van is, fűzte tovább a szót a leányka, én szeretnék férfi lenni és puskával lövöldözni. Megkönnyebbülnék ettől, azt hiszem.

Minthogy Silvére nem felelt rá semmit, Miette észrevette, hogy elkedvetlenítette szavaival. Egyszerre lecsillapodott. Engesztelő hangon kezdte kérlelni:

- Nem neheztelsz rám, ugye? Az szomorít engemet, hogy elmész; azért támadnak efféle gondolataim. Tudom én azt, hogy igazad van, hogy meg kell hunyászkodnom...

Sírva fakadt. Silvére meghatottan megfogta és megcsókolta kezeit.

- No lásd, szólt hozzá gyöngéden, hol mérgeskedsz. hol sírsz, mint a gyerek. Legyen hát eszed. Nem akarlak pirongatni... Csak szeretnélek boldogabbnak látni és ez legfőképp rajtad magadon áll.

A szomorú esemény emléke, amely Miette-et olyan fájdalommal töltötte e1, egészen elszomorította néhány pillanatra a szerelmeseket. Lehorgasztott fővel, gondolataikkal viaskodva lépdeltek tovább. Egyszerre csak megszólalt Silvére, szinte akaratlanul is visszatérve előbbi beszélgetésükre:

- Hát csakugyan azt hiszed, hogy én talán jóval boldogabb vagyok nálad? Ha nagyanyám szárnya alá nem vesz és föl nem nevel, ugyan mi lett volna belőlem? Kivéve Antoine nagybátyámat, aki maga is munkás, mint jómagam, és akitől megtanultam szeretni a köztársaságot, a többi rokonom mind úgy tesz, mintha attól félne, hogy piszok ragad rájuk, ha mellettük elmegyek.

Beszéd közben egészen fölhevült; megállt az út közepén és Miette-et is megállította.

- Isten a tanúm rá - folytatta szavait -, hogy nem irigykedem senkire és nem gyűlölök senkit. De ha győzedelmeskedünk, bizony szemükbe vágom majd ezeknek a gyönyörűséges uraknak, hogy hogyan viselkedtek. Antoine bácsi sokat tudna erről beszélni. Meglátod, csak visszajöjjünk: szabad és boldog életet élünk valamennyien.

Miette gyöngéden magával vonta. Tovább indultak.

- No, te ugyancsak szereted ám azt a köztársaságot! - szólt a leányka, megkísérelve a tréfálkozást. - Szeretsz-e úgy engem is?

Nevetett, de nevetésébe keserűség vegyült. Talán azt latolgatta magában, hogy Silvére milyen könnyen a faképnél hagyja öt, hogy világgá szaladjon. A fiatal ember komoly hangon felelt:

- Téged? Hiszen te a feleségem vagy. Egész szívem a tied. Lásd, a köztársaságot is azért szeretem, mert téged szeretlek. Ha majd egybekelünk, sok-sok boldogságra lesz szükségünk és éppen azért megyek el holnap reggel, hogy kiküzdjem egy részét ennek a boldogságnak... Csak nem akarod tán azt javasolni, hogy itthon maradjak?

- Dehogy! - mondta élénken a leányka. - A férfi, az legyen erős. Nekem tetszik a bátorság!... Ne haragudj, ha kissé irigyellek. Szeretnék én is olyan erős lenni, mint te. Ugye, akkor még jobban szeretnél?

Elhallgatott kissé, aztán elbájoló élénkséggel és nyíltszívűséggel tette hozzá:

- Óh, milyen szívből jövő csókot kapsz majd, amikor visszajössz!

Ez a szerelmes., bátor szívből fakadó kiáltás Silvére-t mélyen megindította. Átölelte hirtelen a leánykát és csókokkal borította el orcáit. A gyermeklány gyöngén Védekezve kacagott. És megteltek az ő szemei is a meghatottság könnyeivel.

A szerelmesek körül a táj mélységesen aludt a hideg éj végtelen csöndjében. Az ereszkedő közepére értek. Baloldalt meglehetős magas domb emelkedett, amelynek tetején egy szélmalom romjai fehérlettek a holdfényben; már csak a malom tornya állott, annak is be volt dőlve az egyik oldala. A fiatal pár idáig tervezte a. sétát. Mióta a külvárosból kiértek, egyre csak mentek előre, anélkül, hogy egy pillantásra is méltatták Volna a vidéket, amelyen áthaladtak. Mikor már elhalmozta Miette orcáit csókkal, Silvére föltekintett. Meglátta a szélmalmot.

- Ejnye, be nagy utat tettünk! - kiáltott föl. - Itt a malom. Féltízre járhat az idő; vissza kell fordulnunk.

Miette durcás arcot vágott.

- Gyerünk még egy kicsit, esdekelt, csak még néhány lépést, a kis keresztútig... Igazán, egy tapodtat se tovább.

Silvére mosolyogva karolta át újra a derekát. Megint elindultak lefelé a lejtőn. Már nem féltek, hogy meglátja őket valaki; azóta, hogy a külváros végső házait maguk mögött hagyták, egy élő lélekkel sem találkoztak. De azért; még mindig be voltak burkolódzva a nagy köpönyegbe. Ez a köpeny, ez a közös ruhadarab úgyszólván természetes fészke volt szerelmüknek. Mennyi boldog estén rejtegette őket! Hogyha különválva mentek volna egymás mellett egész kicsinyeknek, egész elhagyatottaknak érezték volna magukat a nagy, szabad társaságban. Az, hogy így egy lénnyé voltak összeforrva, megnyugtatta őket, s szinte úgy érezték, hogy megnövekedtek. A köpeny redői mögül nézegettek szét az út két oldalán elterülő földeken, anélkül, hogy lelkükre nehezedett volna az a nyomasztó hatás, amellyel a tágas, közömbös messzeség látása súlyosodik rá az ember gyöngédebb érzelmeire. Úgy tetszett nekik, mintha magukkal hozták volna a házukat, mintha az ablakból gyönyörködnének a vidékben; szerették ezt a csöndes magányt, ezeket a nagy, alvó fényfoltokat, a természet minden zegzugát, amelyek csak elmosódva látszottak a tél és az éjszaka szemfedője alatt; szerették ezt az egész völgyet, amely elbájolta őket, de mégsem volt elég erős arra, hogy beférkőzhessék egymáshoz simuló szíveik közé.

Beszélgetésük már csak szaggatott volt; nem beszélgettek már ismerőseikről, nem beszéltek többé saját magukról sem; tisztán, csak a pillanatnak éltek, meg-megszorongatták egymás kezét, föl-fölkiáltottak a táj egyik-másik zugának megpillantásakor; szót alig váltottak, nem is igen értették meg egymást, mintha elszenderítette volna őket testük enyhe melege. Silvére elfelejtett a köztársaságért lelkesedni; Miette már nem gondolt rá, hogy alig egy óra múlva kedvese el fogja hagyni hosszú időre, talán mindörökre. Mint akármelyik közönséges napon, amikor semmiféle búcsúzkodás nem zavarta találkozásuk nyugalmát, csakúgy beleringatta őket az álmodozásba most is szerelmük gyönyöre.

Csak mentek előre. Nemsokára odaértek a kis keresztúthoz, melyről Miette szólt, egy keskeny ösvényhez, amely a földek közt végigfutva, a Viorne partján fekvő faluba vitt. De itt sem álltak meg, hanem tovább haladtak, mintha észre sem vették volna a gyalogutat, amelyen, megállapodásuk szerint, nem akartak túlmenni. Csak egy-két perc múlva, mikor már jócskán túl voltak rajta, mormogta félhalkan Silvére:

- Későre járhat már az idő; el fogsz fáradni.

- Nem, komolyan mondom, nem vagyok fáradt - felelt a leányka. - Akár mérföldszámra el tudnék így gyalogolni.

Majd hízelkedő hangon tette hozzá:

- Tudod mit? Menjünk le egész a Sainte-Claire mezeiéig. De ott aztán - nincs kegyelem! - visszafordulunk.

Silvére, a leány ritmikus járásától ringatva, nyitott szemmel édes félálomban szendergett; nem tett hát semmi ellenvetést. Szívük újra megtelt gyönyörűséggel. Meglassították lépteiket, mintha rettegtek volna attól a perctől, amikor vissza kell fordulniuk. Amíg folyton csak előre mentek, úgy tetszett nekik, hogy ez a szoros összesimulás, amely szinte eggyé tette őket, örökké fog tartani; a visszafordulás az elválást, a kegyetlen búcsúvételt jelentette.

Az út egyre menedékesebbé vált. A völgy mélyét mezőség borítja, amely egész a Viorne folyóig húzódik, míg túlnan alacsony dombsor szegélyezi a folyót. Az országúttól élősövény választja el ezt a mezőséget, amelyet Sainte-Claire mezejének hívnak.

- No hát! - kiáltott föl Silvére, mikor észrevette az első gyepszalagokat -, most már egész a hídig elmegyünk.

Miette hangos, csengő kacagásra fakadt. Nyakába ugrott a legénynek és megcsókolta, hogy csakúgy csattant.

Ott, ahol a sövényzet kezdődik, abban az időben két vén szilfa zárta be a hosszú fasort, két óriás, hatalmasabb még a többinél is. A földek, mindjárt az országút mellett, pőrén, széles zöld vászonsávként terültek el, egészen a folyó partját szegélyező fűz- és nyírfákig. A híd különben alig volt háromszáz méternyire a fasor végétől. Jó negyedórába telt, míg a szerelmes pár megtette ezt az utat. De végre is, minden szántszándékos lassúság ellenére, mégis csak a hídhoz értek. Ott megálltak.

A Nizzába vivő út éppen velük szemben futott föl a túlsó domboldalra; de csak, egy kis darabját láthatták, mert a hídtól mintegy fél kilométernyire, hirtelen kanyarodással a lejtőt borító erdőségbe vész. Amint megfordultak, maguk előtt látták azt a részét az útnak, amelyen ide jöttek s amely nyílegyenesen visz Plassans-tól a Viorne-ig. A ragyogó szép, téli holdvilágnál olyan volt ez az út, mint valami hosszú ezüst szalag, beszegve kétoldalt két sötét szegéllyel: a szilfák, sorával. Jobbra-balra a domboldalon a felszántott földek elmosódó, nagy szürke tengerként terültek el, amelyet kettészelt ez a zúzmara-lepte, ezüst csillogású fehér út. Fönn magasan, a szemhatár peremén, mint megannyi apró, tündöklő csillag, a külváros néhány, még mindig világló ablaka csillogott. Miette és Silvére szép lassacskán majd egy mérföldnyi utat tett meg. Végigtekintve a megjárt úton, néma gyönyörrel bámulták az eléjük táruló, mérhetetlen nagyságú amfiteátrumot, amely szinte az égig ért és amelynek lépcsőzetein, mint valami óriás zuhatag fokain, kékes világosság ömlött széles sávokban végig. Halotti mozdulatlanságban és némaságban állott ott előttük ez a különös remek, ezi a hatalmas apoteózis. Fenségesebb, lenyűgözőbben nagyszerű látványt képzelni sem lehet.

Ezután a fiatalok, a híd egyik korlátjára támaszkodva, lenéztek a vízbe. A Viorne, nagyra dagasztva az esőzésektől, szakadatlan tompa zúgással folyt el alattuk. A part mentén fölfelé és lefelé, a mélyedések sűrű homályában, kivetett fatörzsek fekete körvonalai látszottak; imitt-amott meg-megcsillant a holdsugár a vízen, fényes csíkot vetve rá, hogy úgy csillogtak a habok, mint az olvasztott ón, s a fénycsillám úgy táncolt és villogott; mintha élő hal pikkelyein játszana a napsugár.

Valami titokzatos varázs volt abban, ahogy ezek a fényfoltok végigfutottak a folyó szürkéllő medrében, a fák lombjainak fantasztikus árnyképei között. Mintha valami bűvös völgybe jutott volna az ember, valami csodálatos rejtekhelyre, ahol az árnyak és fények különös népe él különös életet.

A szerelmes pár nagyon jól ismerte a folyónak ezt a helyét; forró júliusi éjszakákon gyakran lejöttek ide, üdülést keresve a hőség ellen; sok-sok órát töltöttek itt, megbújva a fűzfabokrok között, a folyó jobb partján, ott, ahol Sainte-Claire mezeje a víz széléig teríti ki gyepszőnyegét. Ismerték minden legkisebb hajlását a partnak; a köveket, amelyekre ráugrálva, át tudtak jutni a folyón, amely akkor sekély vizecske volt; a gyepes búvóhely őket, ahol szerelmi ábrándjaikról álmodoztak. Miette sóvár szemekkel tekintett hát a hídról a folyó jobb partja felé.

- Ha melegebb volna, szólt felsóhajtva, lemehetnénk oda, hogy kipihenjük kissé magunkat, mielőtt nekivágnánk megint a dombnak...

Majd kis idő múlva újra megszólalt, szemeit folyvást a Viorne partjára szegezve:

- Nézd csak, Silvére, azt a fekete foltot, ott lenn, a zsilip előtt... Emlékszel-e?... Az az a cserjés, ahol az utolsó Úrnapján üldögéltünk.

- Az ám, az a cserjés az - felelte tompa hangon Silvére.

Az volt az a hely, ahol legelőször vetemedtek arra a merészségre, hogy megcsókolják egymás arcát. A leányka által fölidézett emlék édes gyönyörrel töltötte el mindkettőjüket, amelyben összevegyültek a tegnap emlékei a holnap reménységeivel. Mint valami villám-cikázás hirtelen fényében, föltűntek előttük az együtt töltött szép esték, különösen az az úrnapi est, amelynek legapróbb részletei is fölújultak most emlékezetükben: a nagy, langyos égboltozat, a Viorne füzeseinek jóleső hűvössége, beszélgetésük kedveskedő szavai. És amíg a múlt eseményeinek édes emlékével egész szívük megtelt, úgy tetszett nekik, mintha belelátnának az ismeretlen jövendőbe, mintha álmuk megvalósító volna, mintha látnák, amint egymás karján járják az életet, mint most az országutat, jó melegen beburkolódzva a közös köpenybe. És elragadtatással tekintettek egymás szemébe, egymásra mosolyogva, elmerülve az őket körülragyogó néma fényességben.

Egyszerre csak fölkapta Silvére ai fejét. Lehányta magáról a köpeny redőit és hallgatózni kezdett. Miette meglepetve szintén úgy tett, bár föl nem tudta fogni, hogy miért szakította el magát tőle olyan hirtelen mozdulattal Silvére.

Pár pillanat óta zavaros hatmok hallatszottak a dombok mögül, amelyek közt a Nizzába vivő út tovahalad. Mintha közeledő szekérsor dübörgésének hangja jött volna messziről. A Viorne zúgása elnyomta most még ezt a bizonytalan zajt. De lassanként tisztábban hallatszott: olyan volt most már, mint egy menetben levő hadcsapat lépteinek döngése. Aztán a folytonos, egyre erősbödő, dübörgő morajlásból valami embertömeg zsivajgása, valami orkán különös, ütemes, ritmusos zúgása hallatszott ki; mintha hirtelen közelgő förgeteg mennydörgése lett volna, amelynek már puszta közeledte fölrázza az elszunnyadt tájékot. Silvére feszülten figyelt, de nem tudta kivenni a viharos hangokat, amelyek a dombok miatt nem juthattak el tisztán a füléhez. Egyszerre csak nagy, sötét tömeg bukkant ki az út kanyarulatánál és a Marseillaise. a bosszú dühével énekelve, iszonytató erővel harsogott.

- Ők azok! - kiáltott föl Silvére, örömmel vegyes lelkesedéssel.

Elkezdett szaladni fölfelé a dombon, Miette-et is magával hurcolva. Az országúttól balra tölgyfával beültetett 1eitő. volt; fölmászott oda a leánnyal együtt, hogy az ordítozó tömeg hatalmas hulláma magával ne sodorja őket.

Mikor már fönn voltak a lejtőn, a bokrok árnyékában a leányka sápadtan, szomorúan nézte ezeket az embereket, akiknek távolról hangzó éneke elegendő volt arra, hogy kiragadja karjaiból Silvére-t. Úgy tetszett neki, mintha ez az egész banda odafurakodott volna közéjük. Pedig milyen boldogok voltak még csak pár perccel előbb is, mennyire egynek, milyen egyedülvalóknak érezték magukat, mennyire elvesztek a nagy csöndességben s a hold enyhe világában! És most Silvére, félrefordulva tőle, azt sem látszott már tudni, hogy ő is itt van; nem látott már egyebei, csak ezeket az idegen embereket, akiket testvéreinek nevezett.

Nagyszerű, ellenállhatatlan nekilendüléssel jött lefelé a csapat. Páratlan volt az a félelmetesen fenséges jelenet, ahogy ez a néhány ezernyi ember berontott a tájék fagyos, halotti csöndjébe. Az országút háborgó folyammá vált, amelynek élő hullámai zúgva hömpölyögtek előre, végeláthatatlanul; az út kanyarulatánál folyton újabb meg újabb sötét tömegek bukkantak elő, amelyeknek harsogó éneke egyre hatalmasabbra növelte az emberförgeteg mennydörgésének erejét. Mikor föltűntek az úton az utolsó zászlóaljak is, fülsiketítő lett a harsogás. A Marseillaise az eget verte, mintha óriás szájak fújnák iszonyú trombitákból, betöltve a rézhangszerek rivalgásával a völgy minden zugát. És fölriadt álmából hirtelen az egész elszenderült tájék; megremegett minden ízében, mint a dob, mikor dobverővel verik; visszhangot adva; dobbant meg belül még a szíve is és minden visszhangja a nemzeti dal gyújtó dallamát harsogta. Most már nem csupán a csapat énekelt a messzeség minden zugából, a távol sziklákból, a szántóföldekről, a rétségekről, a facsoportokból), a legkisebb bokorból is mintha emberi hangok hallatszottak volna; a tágas amfiteátrum, amely a folyó medrétől egész; Plassans-ig emelkedik, ez a lépcsőzetes dombok alkotta óriás zuhatag, amelyen a hold kékes fénye ömlött végig, mintha láthatatlan és megszámlálhatatlan embersokasággal lett volna benépesítve, amely örömujjongással fogadja a fölkelöket; és mintha a Viorne partjának mélyedéseiben, a futó víz mentén, amelyen az olvasztott ón csillogásához hasonló, titokzatos fény játszadozott, mintha sehol, sehol nem lett volna egyetlen sötét zug, ahol elrejtőzködött emberek a dal minden refrénjét meg nem ismételték volna, még lángolóbb haraggal. Lég és föld remegett; bosszúért és szabadságért kiáltozott az egész vidék. Amíg a kis sereg a domboldalon leereszkedett, szüntelenül hangzott a nép ordítása, zúgó áradatként hömpölyögve tova, meg-megszakítva egy-egy harsány rivalgástól, amely az országút kövét is megremegtette.

Silvére az izgalomtól halálsápadtan, némán nézett és figyelt. A fölkelőknek az a csapata, amely az élen haladt, mintegy maga után vonszolva azt az egész hosszú, nyüzsgő, ordítozó emberláncot, amely félelmetes volt úgy elmosódva a sötétségben, gyorsan közeledett a hídhoz.

- Én azt hittem - suttogta Miette -, hogy nem fogtok Plassans-on keresztülvonulni?

- Bizonyosan megváltoztatták a haditervet, felelte Silvére; nekünk csakugyan a touloni úton kellett volna a megye székhelyére vonulnunk, balra hagyva. Plassans-t és Orchérest. Ezek alkalmasint ma délután indultak el Alboise-ból és este jöttek keresztül Tulettes-en.

A menet éle oda ért a fiatal pár elé. A kis seregben nagyobb rend volt, mintsem egy fegyelmezetlen emberekből összeverődött csapattól várni lehetett. Minden város, minden falu kontingense külön zászlóaljat alkotott s néhány lépésnyi távolságban jött egyik a másik után. Úgy látszott, minden zászlóaljnak megvolt a maga parancsnoka. Különben az a hév, ahogy a domboldalon lefelé siettek, tömör, szilárd, legyőzhetetlen erejű tömeggé kovácsolta össze őket. Lehettek ott együtt mintegy háromezren, akiket a közös harag förgetege terelt együvé és kergetett előre. Az országutat szegélyző magas lejtők árnyékában, amely homályba burkolta egész hosszában az utat, csak nehezen lehetett kivenni e különös színjáték egyes részleteit. De öt-hat lépésnyire attól a cserjéstől, ahol Miette és Silvére meghúzódtak, a lejtő balfelé hirtelen esett, helyet adva egy gyalogos jövevénynek, amely a Viorne folyó mentén futott végig, és amint a holdvilág e résen keresztülsütött, széles fénysáv esett az országútra. Mikor az elül haladó fölkelők az út e szakaszára léptek, egyszerre olyan éles világosság esett reájuk, hogy a fehér fényben tisztán látható lett arcuk minden éle és vonása, ruhájuk minden gyüremlése. Ahogy a csapatok egymásután odaérkeztek, a velük szemközt meghúzódó fiatalok így látták őket szilajon, folyton-folyvást megújulva, hirtelen fölbukkanni a sötétségből.

Amint a legelsők beléptek a fénysávba, Miette ösztönszerű mozdulattal odasimult Silvére-hez, noha biztonságban érezte magát még az elöl is, hogy megláthassa valaki. Átölelte a legény nyakát és a vállára hajtotta fejét. Halvány arcát a köpeny csuklyája keretezte, úgy állt ott némán, szemeit mereven a világos négyszögre függesztve, amelyen átrohantak ezek a lelkesedéstől magukból kikelt, különös arcok, szélesre tátott, fekete üregű szájjal a Marseillaise bosszút lihegő hangjait harsogva.

A leányka érezte, hogy Silvére-nek egész teste reszket; a fiú hirtelen a füléhez hajolt és suttogva megnevezte neki az egyes csapatokat, amint jöttek egymásután.

A hadoszlop nyolcas rendekben haladt. Legelöl szögletes fejű, szálas legények jöttek, akikről lerítt, hogy erősek, mint Herkules maga, és gyermeteg lelkűek, mint az óriások. A köztársaság bizonyára rettenthetetlen, vak hívekre talált őbennük. Vállukra hatalmas fejsze volt vetve; a fejszék frissen élesített vasa csakúgy csillogott-villogott a holdfényben.

- Ezek a Seille-vidéki erdőségekből való favágók, magyarázta Silvére. Utász-csapatot alakítottak belőlük... Ezek az emberek vezérük egy szavára készek lennének egész Párizsig előretörni, sorra bedöngetve fejszéikkel a városok kapuit, mint ahogy erdeikben a vén paratölgyeket ledöntögetik...

A fiatal legény kevélyen beszélt kemény öklű testvéreiről. A favágók után egy csapat munkás jött és velük bozontos szakállú, napégette arcú emberek. Silvére folytatta a magyarázgatást:

- Ez a la palud-i csapat. Ez a falu lázadt föl legelőször. Azok a zubbonyos emberek munkások, akik a parafát dolgozzák föl; a bársonyzekések pedig alighanem vadászok és szénégetők, akik a Seille hegyzugaiban éldegélnek... A vadászok ismerték az atyádat, Miette. Jó puskáik vannak és jól tudnak vele bánni. Bezzeg, ha ezeknek itt valamennyiüknek ilyen fegyverük volna! Nincsen elég puska. Lásd, a munkásoknak csak furkósbotjuk van.

Miette szótlanul nézett és figyelt. Mikor Silvére az atyját említette, hirtelen arcába szökött a vér. Tűzben égő arccal a harag és sajátságos rokonszenv vegyülékével nézte a vadászokat. Ettől a pillanattól kezdve mintha őt is jobban és jobban elfogta volna a láz, amelyet a fölkelők éneke terjesztett.

A csapat újra belefogott a Marseillaise-be és özönlött egyre lefelé, mintha a misztrál éles fuvallata hajtotta volna maga előtt. A la paludiek után másik munkáscsapat jött, akik közt kaputos embert is szép számmal lehetett látni.

- Ezek Saint-Martin-de-Vaulx-ból valók, folytatta Silvére. Ez a helység kevéssel utóbb lázadt föl, mint La Palud... A munkaadók is csatlakoztak ott a munkásokhoz. Vannak ám köztük gazdag emberek is, Miette; olyan gazdag emberek, akik nyugodtan élhetnének otthon és mégis kockára vetik az életüket a szabadságért. Az ilyen gazdagokat szeretni kell... Ezeknek sincs elég fegyverük; alig akad náluk egy-egy vadászpuska… Látod-e ott, Miette, azokat az embereket, akiknek vörös szalag van a balkarjukon? Azok a vezérek.

De Silvére nem győzte szusszal. A csapatok gyorsabban jöttek lefelé, mint ahogy ő magyarázni tudott. Ő még Saint-Martin-de-Vaulx csapatáról beszélt, amikor már két más zászlóalj is áthaladt a fényes sávon, amely fehéren szelte át az országutat.

- Láttad-e? - kérdezte. - Az alboise-i és a tulettes-i fölkelők mentek itt most el. Megismertem Burgat-t, a kovácsot... Ezek alkalmasint csak ma csatlakoztak a csapathoz... Ni, hogy rohannak!

Miette előrehajolt, hogy minél tovább szemmel kísérhesse a kis csapatokat, amelyeket Silvére megismertetett vele. A borzongás, amely már előbb elfogta, most a mellét kínozta s a torkát fojtogatta. Ekkor bukkant föl egy újabb csapat, amely nagyobb és fegyelmezettebb volt a többinél. A fölkelők, akik ide tartoztak, majdnem mindnyájan kék zubbonyt viseltek, derekukon piros övvel; szinte egyenruhának tetszett ez az öltözet. Középütt egy lovasember haladt, karddal az oldalán. Ezek a rögtönzött katonák legnagyobbrészt puskával, karabéllyal vagy ócska nemzetőri muskétával voltak fölfegyverezve.

- Nem ismerem ezeket - szólt Silvére. - Az a lovas valószínűleg a vezérük; hallottam már róla beszélni. Faverolles és a szomszéd falvak kontingenseit vezeti. Bárcsak így volna fölszerelve az egész sereg.

Alig ért rá lélegzetet venni.

- Hohó! A parasztok! - kiáltotta hirtelen.

A faverollesiak után apró csoportok jöttek, legföljebb tíz-húsz emberből állók. Mind a délvidéki paraszt kurta ujjasát hordta. Hangosan danolva, vasvillákkal és kaszákkal hadonásztak; némelyiküknél csak hatalmas vaslapát volt. Minden tanya elküldte fegyverbíró emberét.

Sildére, aki vezetőikről ismert rá az egyes csoportokra, láztól reszkető hangon sorolta fel őket.

- A chavanoz-i csapat! - mondotta. - Mindössze nyolc ember, de kemény legények; Antoine bátyám ismeri őket!... Itt jön Nazéres! amott Poujols! Mind itt van, egy sem maradt el közülük... Valqueyras! Nini, velük van a plébános úr is; már hallottam hírét; lelkes republikánus!

Szinte megmámorosodott. Most, hogy egy-egy csapat alig állott néhány emberből, gyorsan kellett megneveznie őket s olyan lett az izgatottságtól, mint a háborodott.

- Oh, Miette, folytatta, micsoda felvonulás! Rozan! Vernoux! Corbiére! És jön ám még több is, majd meglátod… Ezek csak kaszát hoznak magukkal, de úgy lekaszálják majd vele az ellenséget, akárcsak a füvet az otthoni rétjeiken... Saint-Europe! Mázét! Les Gardes! Marsanne! a Seille-hegység egész északi oldala!... Meglásd, győzni fogunk! Velünk van az egész ország! Nézd csak a karjukat ezeknek az embereknek: kemény és fekete, mint a vas!... Vége-hossza nincs! Itt van Pruinas! A Roches-Noires népe! Ez utóbbiak csempészek; karabélyuk van... Megint kaszák meg vasvillák; a parasztság csakúgy özönlik... Castel-le-Vieux! Sainte-Annel Qraille! Estourmel! Murdaran!

Izgalomtól elfulladt hangon hagyta abba a felsorolását ezeknek az embereknek, akiket mintha forgószél ragadott volna tova, alighogy megnevezte őket, Fölegyenesedve, szinte megnyúlva, lángoló arccal, ideges mozdulatokkal mutogatta az egyes csapatokat. Miette aszerint igazodott. Őt úgy vonzotta magához az országút, odalenn a mélyben, mint valami szakadék mélysége. Hogy le ne szédüljön a lejtőről, a legény nyakába kapaszkodott. Valami különös mámor áradt szét abból a tömegből, amelyet megittasított a lárma, a bátorság, a hit. Ezek a hold fényében hirtelen felbukkanó alakok, fiatal suhancok, javakorbeli férfiak és aggastyánok vegyest, amint különös fegyvereikkel hadonásztak, a legkülönfélébb ruhákba öltözködve, a napszámos-zekétől a polgári kabátig; ez a véget érni nem akaró sora a fejeknek, amelyekre a pillanat és a körülmények az erélynek és fanatikus lángolásnak elfelejthetetlen kifejezését vésték, a fiatal leánykára végtére is a szemei előtt elrohanó vízáradat szédületét keltő hatásával voltak. Néha úgy rémlett neki, hogy azok az emberek már nem is mennek, hanem a Marseillaise félelmetesen harsogó, komor dallama viszi őket. Nem tudta a szavakat kivenni, csak folytonos zúgást hallott, melyben tompa, mély hangok váltakoztak éles rivalgással, amely úgy hatott rá, mintha hegyes árral szurkálták volna. Ez a lázadozó üvöltés, ez a harcra és halálra való felhívás, kitörő haragjával, lángoló szabadságvágyával, a vérengző és magasztos indulatok csodálatos keverékével, szünös-szüntelen ott kalapált a szívén, a dal ritmusának minden vad felrivallásánál egyre fájóbban és fájóbban, olyanforma kéjes szenvedést okozva neki, aminőt a mártíromságot szenvedett szüzek érezhették, mikor emelt fővel, mosolyogva tűrték a korbácsütéseket. És a tömeg még egyre hömpölygött, mint valami zengő áradat. A két fiatal teremtésnek már-már úgy tetszett, hogy nem lesz vége soha, pedig alig tartott néhány percig az egész elvonulás.

Bizonyos, hogy Miette gyermek volt még. Elsápadt a fölkelők seregének közeledtére és megsiratta elröppenni készülő boldogságát; de bátor gyermek volt, tűzzel teli, akit könnyen magával ragadott a lelkesedés. Az izgalomtól, amely mindinkább elfogta, most már egész teste remegett. Fiú lett belőle. Szívesen kapott volna fegyverre és ment volna a fölkelőkkel. Amint egyre nagyobb tömegben vonultak el előtte a puskások és kaszások, piros ajkai közül egyre hosszabban és hegyesebben villogtak elő fehér fogai, mint valami farkaskölyöké, amelynek marni volna kedve. És amikor hallgatta, hogy Silvére miként sorolja föl egyre sebesebben a vidéki csapatokat, úgy tetszett neki, mintha a sereg lendülete a fiú minden szavára még növekednék. Egyszerre csak nekiszilajodtak; kavargó porfelhővé vált az embertömeg, amelyet süvöltő förgeteg korbácsolt előre. Minden csak úgy forgott Miette körül. Behunyta szemeit. Nagy, forró könnycseppek futottak végig orcáin.

Silvére-nek magának is könnybe lábadt a szeme.

- Nem látom azokat az embereket, akik ma délután indultak el Plassans-ból - mormogta.

Figyelmesen kémlelte a sereg végét, amely még a homályban volt. Egyszer csak diadalmas örömmel kiáltott föl:

- Hahó! itt vannak! ... Ők viszik a zászlót! Rájuk bízták a zászlót!

Le lakart ugrani a lejtőről, hogy pajtásaihoz csatlakozzék; de e pillanatban megálltak a fölkelők. Parancsok futottak végig a seregen. A Marseillaise halk morajlással elhalt és csak az izgatott tömeg tompa zúgása hallatszott. Silvére oda figyelt és meg tudta érteni a parancsokat, amelyeket a csapatok tovább adtak egymásnak. A plassans-iakat a sereg élére rendelték. Amíg a csapatok az országút szélén sorakoztak, hogy a zászlót elvihessék előttük, Silvére fölfelé indult a lejtőn, magával vonva. Miette-et is.

- Gyere - mondta neki -, hamarább túlnan leszünk a hídon, mint ők.

És fölérve a szántóföldek közé, a malomig futottak), amelynek zsilipje elzárta, a folyót. Ott egy pallón, melyet a molnárok vetettek keresztül a vízen, átmentek a túlsó partra. Aztán átvágtak rézsűt Saime-Claire mezején, mindig kézen tartva egymást, mindig szaladva, anélkül, hogy csak egy szót is váltottak volna. A sereg sötét vonalban haladt végig az országúton s ők az élő- sövény mögött kisérték. A sövényt alkotó galagonyabokrok közt itt-ott rések voltak. Egy ilyen résen keresztül kiugrottak az országúira.

Noha kerülőt kellett tenniük, a plassans-iakkal egyszerre értek oda. Silvére kezet fogott egy-két pajtásával; azok azt hihették, hogy értesült a fölkelők fölvonulásának újabb irányáról, azért jött ide eléjük. Miette-et, akinek a csuklya félig elfödte az arcát, kíváncsian nézegették.

- Nini! - szólalt meg az egyik külvárosi ember -, hisz ez a Chantegreil leánya, Rébufat-nak, a jas-meiffreni majorosnak az unokahúga.

- Hát te, hogy kerülsz ide, te kis lotyó? - kiáltotta egy másik.

Silvére nagy lelkesedésében nem is gondolt arra, hogy kedvese minő arccal fogja majd hallgatni a munkások bizalmaskodásait. Miette megzavarodva tekintett rá, mintegy segítséget, oltalmat kérve tőle. De még mielőtt Silvére közbeszólhatott volna, a csapatból megint felkiáltott durván valaki:

- Az apja fegyházban ül; zsiványnak meg gyilkosnak a leánya nem való közénk.

Miette halálsápadt lett.

- Hazudik – mormolta - ha ölt is az apám, de lopni nem lopott.

És amikor látta, hogy Silvére, még sápadtabban és még jobban remegve nálánál is, ökölbe szorítja kezét, így szólt hozzá:

- Hadd el csak; ez rám tartozik...

Aztán oda fordult az emberek felé és hangosan kiáltotta:

- Hazudtok! hazudtok! Az én apám egy garast sem vett el soha senkitől. Nagyon jól tudjátok ezt magatok is. Miért bántjátok hát, mikor nem lehet itt?

Kiegyenesedett büszkén, haragosan. Lobogó indulatú, félvad természete a gyilkosság vádját meglehetős közömbösen látszott venni; de a lopás vádját nem bírta elviselni. Ismeretes volt ez róla és a tömeg, buta gonoszságból, éppen azért vágta ezt a vádat olyan gyakran szemébe.

Az az ember különben, aki az atyját tolvajnak nevezte, csak azt ismételte, amit évek óta hallott beszélni. A leányka haragos föllépése gúnyos nevetést keltett a munkások közt. Silvére öklei görcsösen összeszorultak. Már-már rossz fordulatot vett a dolog, mikor egy seille-vidéki vadász, aki az út szélén egy kőrakáson ülve várta, hogy tovább induljanak, pártul fogta a leánykát.

- Igaza van ennek a kis leánynak - mondta. - Chantegreil közibénk tartozott. Jól ismertem én is. Az ő dolga sohasem tisztázódott ki egészen. Én mindig igaznak tartottam, amit a bírák előtt vallott. Azt mondotta, hogy az a zsandár, akit vadászgatás közben lelőtt, már célba vette őt. Hát csak védekezik tán az ember, vagy mi! De Chantegreil becsületes ember volt, Chantegreil nem lopott.

Ahogy gyakorta megesik ilyenkor, ennek a vadorzónak a tanúskodása elegendő volt arra, hogy mások is pártjára keljenek a leánynak. A munkások közül többen állították, hogy ők is ismerték Chantegreilt.

- Úgy van, igaz! - mondták. A’biz nem volt tolvaj. Van Plassans-ban elég gazember, akit oda kellene küldeni helyette a fegyházba... Chantegreil a mi vérünk volt... No, csillapulj hát kis leány!

Miette még sohasem hallott jót az atyjáról. Rendesen úgy beszéltek róla, még őelőtte is, mint semmirekellő csavargóról, istentelen gonosztevőről, és íme, akadnak derék, jólelkű emberek, akik megértő, megbocsájtó szavakkal szólalnák róla és azt mondják, hogy becsületes ember volt. Sírva fakadt és újra elfogta az az izgalom, amely az imént a Marseillaise hallatára fojtogatta a torkát; azon töprengett, hogy mi módon mutathatná ki háláját ezek iránt az emberek iránt, akik olyan irgalmas szívűek a szerencsétlenekhez. Pillanatig az járt az eszében, hogy férfimódra kezet szorít valamennyijükkel. De a szíve jobb ötletet sugallt neki. Ott állott mellette a fölkelők zászlótartója. A leányka rátette a kezét a zászló nyelére és így szólt esdeklő hangon, amelyből egész végtelen hálája kiérzett:

- Adja ide nekem a zászlót; hadd vigyem én!

Az egyszerű lelkű munkások megértették a hála e megnyilvánulásának keresetlenül fenséges voltát.

- Helyes! - kiáltozták. - Vigye a zászlót a Chantegreil leánya!

Egy favágó azt a megjegyzést tette; hogy hamarosan bele fog ám fáradni, nem bírja sokáig.

- Dehogy nem! Van ám bennem erő! - kiáltotta Miette és feltűrve ruhája ujjait, büszkén mutogatta két gömbölyű karját, mely izmosság dolgában vetekedett máris akármelyik meglett asszonyéval.

Mikor aztán a zászlót feléje nyújtották, így kiáltott föl:

- Várjanak csak egy kicsit!

Hirtelen lekanyarította nyakából a köpenyét, aztán kifordítottá és úgy vette magára, vörös bélésével kifelé. Úgy állott ott a hold fehér fényében, mintha sarkig érő bíborpalást lett volna rajta; vörös csuklyája, nagy kontyán ülve, olyan volt, mint a frígiai sapka. Átvette a zászlót, nyelét a kebléhez szorította és kifeszített mellel, nádszálegyenesen állott a vérszínű lobogó alatt, amely hol körüllobogta, hol meg hosszan elnyúlva csapkodott mögötte. A lelkesedés tüzétől égő gyermekarca, göndör hajával, nagy, nedvesen csillogó szemeivel, félig nyílt, mosolygó ajkaival, büszkén fölemelve, csakúgy sugárzott a kevély energiától. Ebben a pillanatban maga volt a szűz Szabadság.

A fölkelők hangos ujjongásbán törtek ki. E csapongó képzeletű délvidéki emberieket megragadta és lelkesedéssel töltötte el a váratlan meglepetés, hogy egyszerre ott termett közöttük ez a tetőtől-talpig vörösbe öltözött, sudár leány, aki olyan ideges szeretettel szorította kebléhez az ő zászlójukat. Elkezdtek kiáltozni:

- Nagyon jól van, kis Chantegreil! Éljen a Chantegreil leánya! Velünk kell! maradnia! Szerencsét hoz majd ránk!

Ki tudja, meddig rajongtak volna még körülötte, ha parancsot nem kapnak az indulásra. És amíg a csapat felisorakozott, Miette titkon megszorította Silvére kezét, aki odaállott melléje, és halkan a fülébe súgta:

- Hallottad! Veled maradok. Nincs ellenedre, ugye?

Silvére szó nélkül viszonozta a kézszorítást. Beleegyezett. Mélységesen meg volt indulva és éppen úgy eltelve lelkesedéssel, mint baj társait. Olyan szép, olyan nagy, olyan szent volt most az ő szemében Miette! A dombon fölfelé menet mindig ott látta maga előtt sugárzóan, bíboros ragyogásban. Nem tudott most különbséget tenni közte és másik kedvese, a köztársaság között. Szeretett volna már Plassansban lenni, hogy puskáját a vállára vethesse. De a fölkelők csak lassan haladtak fölfelé. Azt a parancsot kapták, hogy a lehető legcsöndesebben viselkedjenek. A sereg a két sor szilfa közt haladt előre, mint valami óriáskígyó, amelynek minden egyes gyűrűje külön-külön mozog és meg-megremeg. A fagyos deciemberi éjszaka csöndje újra ráborult a vidékre, csak mintha a Viorne mormolása lett volna hangosabb.