„Elbűvölő.”

Holly Black

„Ne érezd magad rosszul, ha ez a könyv arra csábít,
hogy a szörnynek szurkolj a hős helyett!”

Stephanie Garber

„A lehető legizgalmasabb módon mosódik el a határ
jó és rossz, hős és szörny között.”

Chloe Gong

„Eredeti, izgalmas és összetett fantasy szörnyekről,
hősökről és azokról, akik a kettő között rekedtek.”

Naomi Novik

Vanessa Len: Never a Hero

Copyright © 2023 by The Trustee for Vanessa Len Trust

Hungarian Translation © Sárpátki Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vanessa Len: Never a Hero

HarperTeen, Published by HarperCollins Publishers, New York, 2023

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978-615-6507-77-8 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Szemler Zsófia, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ifjúsági, fantasy

EGY

– Szedjétek a lábatokat! – kiáltotta az edző. Az egyik fiú késve érkezett, emiatt az egész focicsapat büntetést kapott. Joan a kerítés mellől figyelte, ahogy vánszorogva tesznek egy újabb kört. A legtöbben veszettül kapkodták a levegőt, de a csapat élén Nick egyenletes tempóban haladt, mintha napok alatt sem fáradt volna ki.

Menj haza!, gondolta Joan. Ma elgyengült. Kicsengetés után lesétált ide, hátha megpillanthatja őt. Hát, most megpillantotta, és ettől mindig mintha gyomron rúgták volna. Nem emlékszik rád. Már nem tudja, ki vagy.

– Na jól van, emberek! – kiabálta az edző. – Most már elég lesz!

A fiúk megkönnyebbülten felsóhajtottak, és tántorogva megálltak. Páran kimerülten összeroskadtak a földön. Mások a térdükre támaszkodtak, és igyekeztek levegőhöz jutni. Nick, aki pár lépéssel előttük járt, kocogásra lassított, aztán megfordult, hogy visszasétáljon a csapattársaihoz.

Menet közben csak úgy a kerítés felé pillantott. Joan szíve kihagyott egy dobbanást, ahogy a fiú pillantása érdektelenül, felismerés nélkül végigsiklott rajta.

– Nick! – lihegte az egyik földön fekvő srác. – Tartanod kéne az iramot. A csapatkapitány nem kulloghat folyton mögöttünk!

Nick kacagva ment oda.

– Segítsek, Jameson?

– Van defibrillátorod? – morogta a fiú, de azért csak megragadta Nick kezét, és felküzdötte magát.

Joannak elakadt a lélegzete Nick barátságos mosolya láttán. Amikor még tudta, ki ő, Nick mindig olyan komoly volt. A világ terhe nyomta a vállát. Most eszébe jutott Joannak, hogy már nem is ismeri Nicket – ezt a Nicket nem.

Ismerős vágyódást érzett a fiú után, aki nem volt itt. Kegyetlenül elfojtotta. Az a Nick már nem létezett, és neki nem lenne szabad visszakívánnia őt. Nicknek ilyennek kellett volna lennie. Egy hétköznapi életet élő fiúnak.

Menj haza!, mondta ismét magában. Ezúttal magasabbra emelte a táskáját, és elfordult a kerítéstől.

November közepén jártak, és a fák már szinte teljesen lecsupaszodtak. Ahogy Joan átvágott az iskola üres területén, a hideg áthatolt a nadrágján. Miután kicsengettek az utolsó óráról, egészen elhagyatottnak tűnt a hely. A tanárok parkolója kihalt pusztasággá vált – csupa beton és repedéseken áttörő gaz. Joan keresztülhaladt rajta, el a könyvtár mellett, le a hátsó, füves udvarra.

Megrezzent a telefonja: Apa írt üzenetet. Lassan hazaérsz? Sütöttem ananászos kosárkát. Képet is küldött. Leveles tészta hűlt a rácson. Profin néz ki, mi?

Mostanában sokat foglalkozott Joannal, tudta, hogy valami nem stimmel.

– Nagyon hallgatagnak tűnsz – mondta előző este. – A suliban minden rendben? Hogy állsz a barátaiddal?

Joan néha egyszerűen azt kívánta, bár elmondhatná neki az igazságot.

Nagyi meghalt, apa. Mind meghaltak. Nagyi, Ada néni, Gus bácsi, még Bertie is.

Ezt azonban nem mondhatta. Hiszen nem haltak meg. Csak Joan emlékezett arra az estére. Csak ő emlékezett Nagyi utolsó kétségbeesett pillanataira, a vére sűrű melegére és fémes szagára. Joan szorította a sebet, igyekezett egyben tartani Nagyi testét, míg az asszony hörgő levegővételei egyre lassabban követték egymást, majd abbamaradtak.

Joan most nagy levegőt vett, hagyta, hogy a hideg átjárja a tüdejét. Emlékeztette magát, hogy ebből semmi sem történt meg. Nagyi a többi Hunttal együtt Londonban volt, vonattal alig egyórányira. És semmi bajuk.

Válaszolt Apának: Nagyon jól néznek ki! Hamarosan otthon leszek. Aztán zsebre dugta a kezét. Egyre hűvösebb lett az idő. Az égen sötétedő felhők csüngtek. Vihar közeledett.

A lány a széllel küszködve vágott át a mezőn. Lobogott a haja, és kék blézere is felbuggyosodott. Joannak nem lett volna szabad itt maradnia, hogy megpillanthassa Nicket. A látványa – és az, hogy a fiú észre sem vette – ismét felidézte benne azt a sokkot, amikor Nick eltűnt a világából. Sem olyan hely, sem olyan idő nem létezett, ahol megkereshette volna őt. Nick megszűnt.

Villámlás futott keresztül az égen, és metszőbbé vált a levegő. Joan megszaporázta a lépteit, magában szórakozottan számolgatva a másodperceket. Egyezer, kétezer, háromezer… A mennydörgés ötezernél morajlott fel. A vihar talán tizenöt percnyire járt. Joan kibújt a blézeréből, és beletömködte a táskájába. Nem zavarta az eső, de csak egy iskolai blézere volt, és nem akarta másnap nyirkosan felvenni.

A kapu közelében járt a következő villámláskor. Egyezer, két…

Ismerős hang szólalt meg a háta mögött, megriasztva őt.

– Elnézést, én…

Mondandója további részét elnyomta a mennydörgés. Annál csak Joan saját szívverése dübörgött hangosabban. Nick.

Azt mondta magának, hogy ez nem ő. Csak azt hallja, amit hallani akar.

Ám amikor megfordult, mégis Nick volt az, egyedül vele a mezőn. Léptei könnyednek és egyenletesnek tűntek, és olyan ismerősnek, akár a hangja. Sötét haját most másmilyen frizurában viselte – a homlokára söpörte –, de a szeme pont úgy festett, mint azelőtt: nyílt volt és őszinte, akár egy régimódi hősé, aki fán ragadt macskákat és égő házba szorult embereket ment meg.

Joan egy pillanatra már-már elhitte, hogy ő az – az ő Nickje, akinek megvannak az emlékei, és aki most azért szólította meg, mert felismerte őt. Érzései izgalom, félelem és fájó remény gubancos fonadékát alkották.

A fiú karnyújtásnyira állt meg tőle. Joan nem volt hozzá ilyen közel, mióta azon a könyvtárban töltött estén megcsókolták egymást. Aznap a másik Nick létezése véget ért. Nem, helyesbített magában a lány: azon az estén ő vetett véget a létezésének. A családját választotta helyette. A szörnyetegeket a hős helyett.

Akármi ült is ki az arcára, attól Nick arckifejezése bocsánatkérővé vált.

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni. – Odanyújtotta Joan mobilját. – Láttam, hogy az előbb elejtetted.

A lány a fiú arcát fürkészte. Most, hogy közelebb állt hozzá, már nem tudta ámítani magát. Nick egyenesen őt nézte, ám a szemében a felismerés szikrája sem villant. Ennek a változatának még a tartása is különbözött. A másik Nicknek egyfajta veszélyt sejtető feszültség járta át a mozdulatait – tudta, hogy talán bármelyik pillanatban harcolnia és ölnie kell. Ennek a Nicknek a tartása nyíltságról és képzetlenségről árulkodott. Joan tudta, hogy megkönnyebbülést kellene éreznie, de a gyász nyílt sebként sajdult benne.

Átvette a fiútól a telefont, és megpróbálta figyelmen kívül hagyni, amikor összeértek az ujjaik.

– Köszönöm.

Nick halvány mosolya ismerős volt, Joan alig tudta elviselni.

– Én is folyton elhagyom az enyémet – mondta a fiú.

– Tényleg? – kérdezte Joan meglepetten. A fiú mindig annyira ügyelt a részletekre. A lány úgy tudta, rövid ismeretségük alatt sosem vesztett el semmit.

– Hát… – Nick mosolya olyan fesztelenül szívélyes lett, hogy azt Joan nem is gondolta lehetségesnek. – Igazából mindig a kisöcséim lopják el.

– Az öcséid? – visszhangozta Joan. Hallotta a saját hangjában csendülő ámulatot. Nicknek éltek a fivérei. Joan tudta, de igazi csodának tűnt ezt a fiú szájából hallani. A Nicket, akit ismert, újra és újra megkínozták, a családját pedig a szeme láttára gyilkolták meg. Joan látta a felvételeket. Sosem fogja elfelejteni őket; egyetlen másodpercüket sem. Azt a sok holttestet a konyha padlóján.

– Fivéreim és lánytestvéreim vannak – folytatta még mindig mosolyogva Nick. – Hihetetlen, de hatan vagyunk. – És Joan hallotta a másik Nicket, ahogy sötétbe boruló szemmel azt mondja: Három fivérem és két lánytestvérem van. A fiúkkal hétéves koromig a tévészobában aludtunk.

– Szép nagy család – felelte a lány. Korábban már lefolytatták ezt a beszélgetést, amikor egyedül voltak egy londoni házban, és egymás mellett kuporogtak a sötétben.

Villámlás világította meg a mezőt. Joan kizökkent a révedezésből, és iszonyodva döbbent rá, hogy épp magáról akart mesélni. Én egyke vagyok, de nagy a rokonság. Mégis mit képzelt? Egy percet tölt vele, és máris megfeledkezik magáról?

Indulásra kényszerítette magát, és enyhe nyugtalanság nyilallt belé, amikor Nick könnyedén követte. Túl kényelmes volt így, mintha egy másik élet kerékvágásába zökkentek volna vissza.

– Szerintem láttalak már – jegyezte meg Nick, Joan pedig meglepetten nézett rá. – Egy évfolyammal alattam jársz, igaz?

– Aha – nyögte ki a lány, és igyekezett nem törődni azzal a melegséggel, ami erre kibomlott a szívében. A fiú észrevette őt. Azt hitte… Hát, az nem számít, mit hitt. Semmi sem lehet közöttük: ezúttal sem, mint ahogyan legutóbb sem. Soha.

Nick jámboran lehajtotta a fejét.

– Még egészen új vagyok errefelé.

Ezúttal Joan nem bízott a hangjában. Sosem fogja elfelejteni a rettenetes nyár utáni első napját az iskolában, amikor a teste még mindig azt súgta neki, hogy menekül valami elől. Összerezzent minden hangos szóra és az öltözőszekrények ajtajának csapódására. Szinte elviselhetetlen volt ott ülni a fülledt, egyetlen kijárattal ellátott osztálytermekben.

Azon az első napon Margie nevű barátjával sétált a folyosón.

– A mindenit! – lehelte Margie. – Láttad az új srácot?

– Az új srácot? – kérdezte Joan.

– Irtó dögös – felelte a másik lány. – És nemcsak úgy átlagosan. Hanem filmsztárosan dögös.

Aztán befordultak a sarkon, és ott állt ő. Nick. Iskolai egyenruhában. Magas volt, szögletes állú, tökéletes. Joan pedig nem tudta eldönteni, hogy felé akar-e szaladni, vagy inkább el a közeléből.

Most, pár hónappal később, novemberben, a fiú az iskola társadalmi létráján vagy tizenöt fokkal magasabban állt, mint Joan valaha. Nick Ward, a focicsapat új kapitánya. Az iskola legvonzóbb sráca. Az iskola legokosabb sráca. Joan évfolyamának legtöbb diákja reménytelenül belezúgott.

– Messzire mész? – kérdezte most Nick. Joan megrázta a fejét. Alig pár utcányira járt az otthonától. A fiú elmosolyodott, azzal a mosolyával, amitől a fél diákseregnek remegni kezdett a lába. – Én csak idáig. – Az út túloldalán álló egyik házra mutatott.

Ó. Akkor ennyi. Ezt vésd az eszedbe!, gondolta Joan. Ugyanis több ilyen beszélgetésük úgysem lesz. Nem hagyhatja, hogy ez még egyszer megtörténjen.

Nicknek a szemébe hullott sötét haja. A gallérján megtapadt egy kósza levél – egy madárberkenye vörös levele, az évszak utolsója. Joan hagyta magának, hogy utoljára még egyszer eljátsszon a gondolattal. Nick, nem emlékszel arra, ki vagy?

– Egy levél… – Joan a saját nyakára mutatott.

– Jaj ne, tényleg? – A fiú felnevetett. Pír kúszott felfelé a nyakán. – Milyen kínos. – Végigsöpörte a gallérját. – Lejött?

Még mindig ott volt, beleakadva zöld-szürke focistamezének vállába. Joan megrázta a fejét.

– Szabad?

Megpróbálta nem észrevenni, ettől mennyivel vörösebb lett Nick arca. Bólintott.

Joan odanyúlt. Elakadt a lélegzete, és tudta, hogy a fiú észrevette. Elsötétült a pillantása. A lány arra számított, a fiú elkapja a kezét, és megállítja. De nem rezzent össze, még akkor sem, amikor a bütykeivel végigsimította a tarkóját és a rövidre vágott haját.

– Lejött? – kérdezte Nick. Elmélyült a hangja, mint azelőtt, amikor megcsókolta őt.

Joan mosolyt erőltetett az arcára.

– Aha – felelte. Elmozdította a levelet, és elvette a kezét, nagyon óvatosan, nehogy a fiú valamennyi életét is magával vigye. – Lejött.

Megszűnt létezni. Tényleg megszűnt. Joan hirtelen kiüresedett. És rettentően magányosnak érezte magát. Csak ő emlékezett a fiúra úgy, amilyen régen volt. A fiúra, aki fegyvertelenül be tudott sétálni egy szörnyetegekkel teli szobába, és a szörnyek félelmükben megfutamodtak. A fiúra, aki megvédte az embereket a köztük rejtőző ragadozóktól. Még csak nem is emlékezett.

Azt sem tudta már, hogy léteznek szörnyek.

Nick járomcsontja környékén még mindig megmaradt a pír. Joan azzal győzködte magát, hogy csak a hideg miatt.

– Talán még találkozunk – mondta a fiú.

Joannak szerencsére nem kellett válaszolnia, mert kiáltások hallatszottak a házból. Két gyerek szaladt át az úton – két miniatűr Nick: egy nagyjából hatéves fiú és lány. Olyan sötét volt a hajuk és a szemük, mint a bátyjuké. A fiú vastag, fekete keretes szemüveget viselt, amitől kis professzornak tűnt.

Nick odaugrott hozzájuk, és a járdára terelte őket.

– Hékás, hékás! – mondta. – Mit csinálunk, amikor átkelünk az úton? Körbenézünk, igaz? Várunk, és elnézünk mindkét irányba! – Magához vonta és átkarolta őket.

Egy másik lány sietett a gyerekek után. Ő Nicknél idősebbnek tűnt. Talán tizenkilenc lehetett.

– Óvatosan! – mondta nekik, megerősítve Nick szavait. – Vigyázzatok ám! – Hármukénál világosabb barna haja volt, és erősebb északi kiejtéssel beszélt, mint a fiú.

– Segítünk Marynek csirkét sütni! – jelentette be a kisfiú.

– Robbie leejtette! – tódította a lány. – A padlóra!

A fiú elfintorodott esőcseppes szemüvege mögött.

– Mondtam, hogy ne áruld el! – Az idősebb lányhoz, Maryhez fordult. – Ő megnyalta a bőrt! A nyers bőrt!

Mary felsóhajtott.

– Na, gyertek! – nógatta őket. – Ezúttal fogjátok egymás kezét! – Kinyújtotta a sajátját. Váratlanul fanyar mosolyt küldött Joan felé. – Szia! – mondta. – Sajnálom, hogy félbeszakadt a beszélgetés.

– Szia. – Joan kényszeredetten visszamosolygott.

Mary ezután már újra a gyerekekre figyelt, magához hívta őket, Joan szeme pedig megakadt a gyűrűjén. Egyszerű volt, fekete és matt. Joan látta már. Nick láncon viselte, az inge alatt. Sosem mondta, hogy a nővéréé volt.

– A suliban találkozunk – búcsúzott Nick Joantól. Megfogta a kisfiú kezét.

Joan bólintott. Mary. Robbie. A kislány biztos Alice lehet. Nick mesélt róluk egy keveset. Joan akkoriban nem tudta, de a fiú az ismeretségük ideje alatt végig őket gyászolta.

Ismét bevillant a fejébe a videókon látott konyha képe. Ők hárman – Mary, Robbie és Alice –, ahogy mozdulatlanul és holtan fekszenek. És Nick… Joan szíve majd megszakadt attól, ahogy most a kicsikre mosolygott. A fiú nyakon szúrta a gyilkosukat, arca eltorzult a gyötrelemtől és az iszonyattól. Joan sosem fogja elfelejteni, hogy milyen hangot adott ki közben.

Arcáról leolvadt a mosoly.

– Szia – nyögte ki, majd gyorsan sarkon fordult.

Felsétált a meredek dombon, teljes lendületből, amíg a testmozgás meg nem szüntette a mellkasa szorítását. A fel-feltámadó szél fadarabokat és kósza leveleket kavart fel. Kövér esőcseppek kezdtek hullani az égből. A szél beszélgetésfoszlányokat sodort fel a dombon.

– …ez a helyes lány? – Ezt Nick nővére kérdezte ugrató, szeretetteljes hangon.

– Mary! – felelte Nick, és annyira úgy hangzott, mint egy zavarban lévő öcs tiltakozása, hogy Joan ajka majdnem őszinte mosolyra kunkorodott.

A gyerekek magas hangon nevettek és sikongattak, aztán Joan már túl messze járt, hogy mást is halljon. Amikor biztonságos távolságba ért, összeszorította a szemét.

Mélyeket lélegzett, és lassan kifújta a levegőt. Azt mondogatta magának, hogy nincsen semmi baj. Nem kellett volna beszélnie vele, de még egyszer nem fordul elő. Gondoskodni fog róla. És amit most érez, képes elviselni. Az eső könnycseppként gördült végig az arcán. Képes elviselni. Már eddig is elviselte.

Visszatért a valóságba. Nincsenek szörnyvadászok. Nincsenek szörnyetegek. Csak az otthoni, hétköznapi élete létezik. És mostantól ez így is marad.

– Hazaértem! – kiáltotta Apának. Megrohamozta a meleg és a süteményillat: vaj, ananászlekvár és gyömbér.

– Szia! – szólt ki Apa a konyhából. Mialatt Joan lerúgta a cipőjét, édesapja megjelent egy tányérnyi ananászos kosárkával. – Már ötöt befaltam! – mondta. Ekkor meglátta őt, és felvonta a szemöldökét. – Hol a blézered?

Joan a lábfejével a tartó alá csúsztatta a cipőjét, és elvett a tányérról egy kosárkát.

– Nem akartam, hogy vizes legyen.

Beleharapott a süteménybe, és míg követte Apát a konyhába, alátartotta a másik kezét, hogy felfogja a lehulló omlós darabokat.

– Az a dolga, hogy vizes legyen – jelentette ki a férfi. – Meg kell akadályoznia, hogy rád essen az eső.

– Ez nagyon finom! – mondta teli szájjal Joan. – Istenem! Mégis mennyit sütöttél? – tette hozzá, amikor meglátta a konyhát. Többtucatnyi, rácsra halmozott kosárka hűlt a tűzhelyen, a pulton és a hűtő tetején.

– Hát adsz majd belőle a barátaidnak is – mondta Apa. – És holnap is viszünk magunkkal belőle.

– Holnap? – kérdezte Joan. – Mi lesz… – Elhallgatott. A konyhai pulton öntapadós cédula feküdt, rajta Apa kézírásával: „Hunt családi vacsora 18:00”. A lekvár megsavanyodott Joan szájában. – Az micsoda?

– Hmm? Ja, a nagyid hívott délután.

– Tényleg?

– Meghívott minket holnap vacsorára. – Apa belenyúlt a fiókba. – Londonba, az egész Hunt család ott lesz.

Joannak összeszorult a gyomra. A hazatérése óta nem beszélt a többiekkel. Az unokatestvére, Ruth írt neki párszor.

Hé, ha valaha is akarsz beszélni az egész szörnyeteges dologról, akkor benne vagyok.

Még ha nem is akarsz beszélni róla, jó lenne.
Talán azt hiszed, figyelmen kívül hagyhatod, de ez nem így működik.

Joan azt mondogatta magának, hogy válaszolni fog, de azóta hetek és hónapok teltek el, és megválaszolatlanok maradtak Ruth üzenetei.

– Az az érzésem támadt, hogy a nagyanyád beszélni akar veled valamiről – tette hozzá Apa.

– Miről? – kérdezte Joan.

– Ó, tudod, milyen – felelte szórakozottan a férfi. – Nem szeret telefonon sokat mondani. Áhhhá, megvagy! – Előásott a fiókból egy pár fekete sütőkesztyűt.

Joannak eszébe jutott egy másik konyha – Nagyi konyhája Londonban, ahol kakaó bugyogott a tűzhelyen. Joan különös dolgot élt át Nagyi szomszédjával: a férfi egyik reggel nekilökte egy falnak, aztán hirtelen beállt az éjszaka.

A lány rettegve szaladt vissza Nagyi házába. Csinált velem valamit, mondta az asszonynak.

Nagyi szeme zölden ragyogott a konyha gyér fényében. Semmit sem csinált veled, felelte. Te tettél vele valamit. Közelebb hajolt. Szörnyeteg vagy, Joan.

Pár hónappal ezelőtt Joan megtudta, amit a többi Hunt egész végig tudott. Az édesanyja családja mind szörnyekből, igazi szörnyekből állt. Életet loptak az emberektől. Azzal az élettel utaztak az időben.

Most Joan konyhájában enyhén moccant valami, mintha szellő fújt volna keresztül a helyiségen, pedig láthatólag semmi sem mozdult. Apa sem reagált rá. Joan a szörnyérzékével érezte. A hullám megismétlődött, keresztülfodrozódott a világon anélkül, hogy bármit is felkavart volna.

Az idővonal néha élőlényre hasonlított – olyan teremtményre, amelynek saját akarata van. Ma este Joan természeti erőként érzékelte, mintha bejött volna a házba a vihar.

Apa a könyökével becsukta a sütő ajtaját.

– Akkor holnap este?

Talán azt hiszed, figyelmen kívül hagyhatod, de ez nem így működik. Joan összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Nem is tudom – mondta. – Holnap dolgozom.

– Nem négykor végzel?

– Írnom kell egy esszét.

– Nem ér rá vasárnap? – kérdezte Apa. – Az a helyzet, a nagyanyád emlékeztetett, hogy… – Tétovázott. – Holnap lesz anyukád halálának tizenötödik évfordulója. Szerintem a nagymamád szeretne egy kis időt tölteni veled. – Lenézett a sütőkesztyűjére. – Nekem is emlékeznem kellett volna rá, hogy különleges nap lesz – mondta. – Bár mi inkább mindig anyukád születésnapját ünnepeljük.

Ismerős érzelmek rohanták meg Joant. Eltaszította őket. Nem számított rá, hogy Apa ezt mondja majd. Ő folyton Anyáról beszélt, míg Nagyi sosem említette.

– Rendben lenne? – kérdezte Apa. Amikor a lány nem válaszolt azonnal, szelídebben hozzátette: – Joan, jól vagy?

Hetek óta, mindig máshogy, de folyton feltette neki ezt a kérdést. Mostanában olyan csendesnek tűnsz. Zajlik valami, amiről nem tudok? Összevesztél a barátaiddal?

Joan kipróbálta fejben az igazságot:

Megtudtam, hogy szörnyeteg vagyok, Apa. A család Hunt ága mind szörnyekből áll.

Vagy egy másikat:

A fiú, akit szerettem, szörnyvadász volt. Megölte Nagyit és a család többi tagját. De én visszaformáltam őt. Szétbontottam az életét. És a Huntok most újra élnek. De nem emlékeznek.

Ő pedig nem emlékszik rám.

Az ezzel járó kiüresedett gyász ismét lerohanta. Ebből semmit sem mesélhetett el Apának. Nem hitt volna neki. Joan nem akarta, hogy higgyen neki. Azt akarta, hogy biztonságban legyen, itthon, távol a szörnyek világától.

– Jól vagyok – mondta, és igyekezett őszintének hangzani. – Csak… hát, tudod… nehéz.

Apa az arcát fürkészte.

– Mi nehéz?

– A hétköznapi dolgok. – Joan igyekezett érzelemmentesen beszélni. – Semmiség. Idén mindenki feszült a suli miatt, ezt te is tudod.

– Joan…

– Ne kérdezgess tovább, Apa! Tényleg jól vagyok! – Idegesen buggyantak elő belőle a szavak. Joan összepréselte az ajkát. Nem akart veszekedni emiatt. Nem akart még az eddiginél is többet hazudni Apának.

A csendben feltűnt, ahogy a szél rázza az ablakokat. Alig hallatszott tőle az édesapja sóhaja.

Joan a konyha boltívén túl a nappali falán lévő fotókra nézett. Joan és Apa. Joan kisbabaként. Anya. Ők hárman egy parkban, ahol Anya és Apa fogták Joan kezét. Gyerekként Joan órákig nézegette azokat a fotókat, és mindig megpróbálta saját arcának tükörképét az édesanyja arcára illeszteni. Ő mindig inkább Apára, mintsem Anyára hasonlított. Inkább kínainak, mintsem európainak látszott.

– Annyira emlékeztetsz rá – mondta Apa. Követte a pillantását. – Minden nappal egyre jobban. Rettentően büszke lenne rád.

Ismét megrohanták az érzelmek. Joan bizonyos dolgokat egyáltalán nem akart tudni az édesanyjával kapcsolatban. Még csecsemő volt, amikor az anyja meghalt. A halála mindig tényként élt a fejében – ezt Joan mindennél előbb megtanulta, még mielőtt számolni vagy olvasni tudott volna. Megváltoztathatatlan dolog volt. Élete alapvető igazsága.

– Nagyi sosem beszél róla – nyögte ki Joan. – De tényleg soha. Nem furcsa ez?

Apa hallgatott, még mindig a fotókon tartva a pillantását.

– Ezt sokáig én sem értettem – mondta végül. – De… ő és édesanyád nem mindig jöttek ki jól egymással. Anyukád halála előtt összevesztek. Szerintem a nagymamád mindig bűntudatot érzett emiatt. Szerintem valamilyen különös módon saját magát hibáztatta édesanyád haláláért.

Levette a sütőkesztyűt. Biztos Anya vette őket. A házban minden sötét tárgy tőle származott, Apa az élénk színeket kedvelte.

– Szerintem ez a vacsora nagy lépés a nagymamád számára. – A szemüvege mögött nedvességtől csillogott a szeme.

Joan rájött, hogy ő menni akar erre a vacsorára. Látni akarja holnap a Huntokat. Az évfordulón Anya családjának körében akar emlékezni rá.

Joan mély levegőt vett.

– Együtt megyünk? – kérdezte. Emlékeztette magát, hogy Apa is ott lesz. A Huntok előtte nem beszélhetnek majd szörnyekkel kapcsolatos dolgokról.

– Hát persze! – felelte a férfi. – Családi dolog.

– Családi dolog – ismételte Joan. Nem vacsora szörnyetegekkel, hanem vacsora Apával és Anya családjával. – Világos. Családi vacsora. – Utána pedig ő és Apa hazatérnek, vissza a hétköznapi életükhöz. Joant semmi sem rángathatja vissza a szörnyetegek világába.

KETTŐ

Füllesztő meleg volt délelőtt, de a Holland House-ba vezető ösvény hűvös maradt a fák ide-oda mozgó árnyai között. Joan máris hangokat hallott a kert felől: gyerekek nevettek, pávák károgtak, és idegenvezetők beszéltek zengő hangon.

Joan kilépett a dús pázsitra. Még dél sem volt, de máris emberekkel telt meg a hely. Úgy tűnt, mindenkinek ugyanaz a gondolata támadt: ki akarták használni a jó időt. Jelmezes idegenvezetők irányították az útvesztő felé a turistákat. Gyerekek gázoltak a vízben a tó sekély részén.

Mögöttük ablakok csillantak a délelőtti napfényben. A Holland House mindig is gyönyörű volt, de ilyenkor tűnt a legszebbnek. Szinte izzott a vörös téglás homlokzat.

A semmiből szomorúság nyilallt Joanba. Hirtelen ráeszmélt, hogy a hely már nem is így néz ki.

Leégett.

Joan felriadt.

Fény szűrődött be a hálószobája redőnyének lécei között. Odakint még mindig zuhogott az eső, szűnni nem akaróan morajlott. Joan igyekezett úrrá lenni a légzésén. Hirtelen ismét megrohanta a gyász. Emlékeiben a Holland House London egyik legnépszerűbb turistalátványossága volt, amit a világ minden tájáról látogattak az emberek.

Ezen az idővonalon romokban hevert. Az emberek a nevére sem emlékeztek.

Joan megdörzsölte a szemét. Annyira élénk volt az álom, hogy bizarrnak tetszett mellette ez az igazi, esős reggel. Rápillantott az órára. Még mindig elég korán volt. Az a homályos sejtése támadt, hogy ma valami megpróbáltatás vár rá. Matekdolgozat? Nem, hiszen szombat van.

Aztán eszébe jutott. Ma este találkozik a Huntokkal. Az az érzésem támadt, hogy nagyanyád beszélni akar veled valamiről, mondta Apa. Joannak összeszorult a gyomra. Mégis mit akar neki mondani Nagyi? Joan félig-meddig azt kívánta, bár visszaléphetne az álomba, és visszatérhetne azon a távoli, fényes napon abba a rég leomlott házba.

Túl későn vette észre, hogy veszélyes érzelmi területre tévedt.

A reggeli fény elhomályosult, mintha lassan ismét beesteledett volna. Az eső kopogása elhalkult. Még Joan egyre erősödő rémülete is távolibbnak tűnt. Felvillant előtte Aaron, aki megérintette a karját, és szürke szemében riadalom ült. Hékás, maradj velem!

Joan még mindig félálomban igyekezett a jelenbe horgonyozni magát, ahogy arra Aaron tanította. A környezete jellegzetességeire összpontosított. Az eső hangjára. A reggeli fényben a falra vetülő árnyéksávokra. Steppelt takarója durva hímzésére. Egyesével visszaszerezte minden érzékét. Mintha egy örökkévalóságig tartott volna, mielőtt ismét beköszöntött a reggel, az eső pedig újra teljes erőből morajlott. Joan következő lélegzete valójában megkönnyebbült sóhaj volt. Felült, és megszorította a térdét. Itt vagyok, mondta magának. Itt vagyok, és nem akarok máshol lenni.

Tudta, hogy ezek az átillanások egyre rosszabbak. Mindent megtett, hogy megakadályozza őket. A hálószobája falait egykor régi térképek és ókori helyek illusztrációi díszítették, most azonban csupaszon vették körbe. Leadta az iskolában a történelmet. Megpróbált kiiktatni az életéből mindent, ami kiválthatta az időutazás iránti vágyát.

Emlékezett Aaron szavaira: Majdnem meghaltál. Utazni próbáltál anélkül, hogy előbb időt szereztél volna.

Joan tudta, hogy hetekkel ezelőtt szólnia kellett volna erről a problémáról Nagyinak. Nem kellett volna ennyi időn át kerülnie a Huntokat. Ma este, gondolta. Ma este szól neki.

Kényszerítette magát, hogy kimásszon a jó meleg ágyból. A padlót még zokniban is hidegnek találta, a hűvös pedig segített, hogy a jelenbe horgonyozza magát. Megkereste a munkaruháját, és felvette. Aztán elindult fogat mosni.

Apa a konyhában dolgozott a laptopján, szemüvegben, telefonnal a fülén. Mellette ananászos kosárkákkal teli dobozok álltak toronyban, gondos kézírásával megjelölve. Az egyiken az állt: A Huntoké.

A férfi lenémította a telefont, ahogy Joan elment mellette a bejárati ajtó felé.

– Nem is reggelizel?

A lány megdörzsölte az arcát. Tovább tartott uralkodni az átillanás iránti késztetésen, mint szerette volna.

– Elaludtam – mondta. – Szerzek valamit a pékségben.

– Több gyümölcsöt kéne ennünk – mondta kissé szórakozottan Apa. Joan látta rajta, hogy az ügyfele épp mondott neki valamit a telefonban. Apa még odakiáltott neki, mielőtt kilépett volna az ajtón: – Legyen szép napod!

Joan minden szerda este és minden szombaton egy régimódi cukrászdában dolgozott, amelynek kirakata tele volt scone-okkal és minyonokkal. Odabent a tulajdonos tíz asztalt is beszorított a pult és az ajtó közötti kis térbe, és a székek egész álló nap a fapadlón csikorogtak, ahogy az emberek helyet adtak a felszolgálóknak és a többi vendégnek.

Joannak gondolkodni is alig jutott ideje, miközben vagy a scone-okhoz felszolgált kenhető tejszínt kanalazta kis kerámiatálkákba, vagy a Viktória-tortát szeletelte. Előbb délelőtt tizenegy óra volt, aztán háromnegyed kettő, majd fél három.

Fél négyre majdnem minden torta elfogyott, és a pékség kihalt lett, Joant és a barátját, Margie-t kivéve. Joan letörölte a táblát, és ráírta, hogy „50% kedvezmény mindenből”.

– Eladtunk akár egyet is ezekből a habcsókokból? – kérdezte Margie. Feltartott egyet, ami cseppszerűnek tűnt, mélyedéssel a közepén. – Mi ez egyáltalán?

– Talán egy hóember – vetette fel Joan. November volt. – Ünnepinek szánták.

Margie beleharapott, és eltöprengett.

– Hmm. – A maradékot a pulton át odanyújtotta Joannak.

Joan az előbb felvett egy tálcát, hogy letakarítsa az asztalokat, úgyhogy most csak odahajolt, és harapott egyet a Margie kezében tartott habcsókból. Az szétomlott a szájában, mint valami levegős cukorpálca. A lány felvonta a szemöldökét.

– Ugye? – Margie bekapta a maradékot. – Szörnyen finomak. Miért nem fogynak?

– Talán arc kéne rájuk.

– Vagy kar – vetette fel Margie. – Kicsi csokoládékarok… – Kitartotta két karját, széttárt ujjakkal, Joan pedig elvigyorodott. Margie végül megkérdezte: – Te elkezdted már angolra az esszét?

– Te nem? – kérdezett vissza meglepetten Joan. Margie annyira fegyelmezett volt, hogy ő vezette a baráti társaságuk naptárát. Ha Joan tudni akarta, Chris mikor ér rá, akkor azt Margie-tól, és nem Christől kérdezte meg.

– Rá se tudok nézni! – felelte a lány. – Emlékszel, Mrs. Shah milyen kedves volt tavaly? Mi lehet vele? Most nincs nála rosszabb.

Joan megállt, kezében a megrakott tálcával, mert nem volt benne biztos, hogy jól hallotta az előbbit.

– Tavaly mégis mennyire volt kedves?

– Gyanítom, inkább történelmet szeret tanítani, mint angolt.

– Mrs. Shah tartotta nekünk tavaly a törit?

Margie furcsálló pillantást vetett rá.

– Miért kérdezed ezt úgy, mintha nem tudnád?

Ez is azok közé a nyugtalanító pillanatok közé tartozott, amikor Joan emlékei különböztek mindenki másétól. Joan tavalyi történelemtanára Mr. Larch volt, egy alacsony férfi, akinek harsogó nevetése mélyről, az egész mellkasából zengett.

Joan bement a konyhába, hogy bepakolja a mosogatógépet. Ezt a nagy, ipari gépezetet Margie csak Robotzsarunak hívta, mert a tetején vékony, sisakrostélyhoz hasonló kijelző virított, az alja pedig szájként nyílt ki. Amikor újra becsukta Robotzsarut, sötét nyomot látott az ezüstszínű ajtó szélén – akkorát, és olyasmi alakút, mint a hüvelykujja lenyomata. Szórakozottan letörölte, és meglepve tapasztalta, hogy egyenetlen a felülete, mint egy égésnyomé.

A lány gondolatai azonban Mr. Larch körül forogtak. Mikor látta őt legutóbb? Általában az iskola kapujában ellenőrizte az egyenruhákat: figyelmeztette azokat, akik tornacipőt vettek, vagy rossz zoknit húztak. Viszont hónapok óta nem állt ott.

– Hé, manapság mi van Mr. Larchcsal? – kiáltott hátra a válla felett Margie-nak. – Szabadságra ment, vagy mi?

– Kicsoda? – szólt vissza Margie.

– Mr. Larch a suliból – felelte Joan, de amikor visszatért, meglátta a másik lány értetlen ábrázatát.

– Ki az a Mr. Larch?

Margie folyton utánozta a férfit.

– Jaj, tudod! – mondta. – Nagy szemüvege van. Mindig az egyenruhákról rizsázik. – Elkezdte utánozni: – Milyen színű az a cipő, Margie Channing?!

– Te mégis miről hadoválsz? – kérdezte félig derült, félig zavarodott mosollyal Margie. – A könyvtár mögött van egy Mr. Larch Olvasókert. Arra gondolsz?

Joan lelkébe nyugtalanság költözött. A könyvtár mögött semmi sem volt – csak egy nagy, gazos terület, egészen a kerítésig. Mikor járt ott legutóbb? Pár hónapja biztosan nem. Azóta semmiképp, hogy visszatért a nyári szünetről.

– De nem ő lesz az – folytatta Margie. – Azt valami olyan tanár nevében építették, aki legalább tíz éve meghalt; jóval a mi időnk előtt.

– Nem ő lesz az – értett egyet Joan. Mr. Larch határozottan élt. Alacsony volt, nagyhangú, és kedves. Amikor Joan küszködött a miniszterelnökök sorrendjével, ott helyben költött neki egy dalt. Joannak néha még mindig eszébe jutott a dallama. Aztán John Major lépett elő, és…

Margie befalt még egy habcsókot.

– A két kezemmel fogom eladni ezeket – jelentette ki teli szájjal. – Nem hagyom, hogy levegyék őket a menüről. – Felkapta a csipeszt. – És mondd csak, mit csinálsz ma este? Túleshetnénk azokon az esszéken.

– Ma este? – visszhangozta Joan. Észrevette, hogy egy-két dolog nem stimmel ebben az időben, méghozzá komoly dolgok, mint például a Holland House pusztulása. Meg apró dolgok, mint hogy Nickkel egy iskolába járnak. De… Nem. Mr. Larch nem halt meg. Csak valahol máshol tanít. Kétségtelenül.

– Apa azt a tésztát készíti ma, amit annyira szeretsz, tudod, a paradicsomos-mentásat.

– Aha – felelte szórakozottan Joan. – Jól hangzik. Jaj, várj! – Elszomorodott. – Ma este a nagymamámmal vacsorázom. Londonba megyünk apával.

– Miért fintorogsz így? – Margie utánozta. – Azt hittem, szeretsz ott lenni.

– Szeretek is, csak… – Joan elhallgatott, amikor a másik lány fájdalmasan megragadta a karját. – Mi a baj? – kérdezte, aztán észrevette, hogy Margie arca rózsaszínné vált az izgatottságtól.

A másik lány az ablak felé biccentett.

– Ő az, akire gondolok? – sziszegte.

Odakint egy ismerős, izmos alak szemlélte a kirakatban lévő süteményeket. Fekete pólója felcsúszott, ahogy lehajolt. Joan nagyot nyelt. Nick volt az.

Margie a telefonjáért kapott.

– Bejön ide? Nem. De! Egyenesen…

Nick odasétált az ajtóhoz, és belökte. A pult mögött felvillant Joan telefonja. Margie üzent.

Dobj el mindent most sétált be nick ward

Aztán a barátjuk, Chris válaszolt:

hova?? a pékségbe??

Margie: annyira JÓL néz ki

Chris: MOST MARHÁRA IRIGYELLEK

Joant érzelmek rohanták meg. Megígérte magának, hogy a tegnapi találkozásuk csak rendellenesség volt, és távol tartja magát a fiútól. Erre tessék! És Joan lelkének valamilyen ostoba fele még örült is neki. Nick itt állt Joan hétköznapi világában, és rendkívülinek látszott. Az iskolai focicsapat sztárja. Az iskola legjóképűbb sráca.

Filmsztárosan dögös, mondta róla Margie. Klasszikusan szép, puha, barna hajú és szögletes állú. Egy film főhőse is lehetett volna. Hirtelen nevetségesnek tűnt, hogy bármelyik változata is belezúgott Joanba, az meg pláne, hogy bizonyos szempontból lelki társak voltak.

Nick rájuk pillantott, és felragyogott az arca. Joannak beletelt pár másodpercbe, mire rájött, hogy ő okozta a mosolyát.

– Helló! – mondta. Ezzel mindkét lányt üdvözölte, de a pillantása úgy tért vissza Joanhoz, mintha nem is lett volna más esélye. – Túlélte a mobilod a kalandot?

Joan a szeme sarkából látta Margie-t, aki meredten bámult rá, és ettől hirtelen rivaldafényben érezte magát. Bólintott, mire a fiú mosolya szívélyesebbé vált.

Joan mobilja ismét felvillant. Újabb üzenet Margie-tól – ezúttal csak neki.

Mióta ismered nick wardot??

Joan megrázta a fejét. Kérlek, egy szót se szólj!, szuggerálta Margie-t. Minél előbb ki kellett terelnie innen Nicket.

– Épp jókor érkeztél – mondta fennhangon. – Zárásig minden fél áron van.

– Tényleg jókor jöttem – mondta Nick még mindig mosolyogva, majd elpirult, mintha ezt nem szerette volna hangosan is kimondani.

Joannak hirtelen túlságosan melege lett, mintha kint állt volna a napon. A látótere peremén Margie úgy vigyorgott, mint a fakutya.

Joan mobilja megint felvillant. Lepillantott, arra számítva, hogy megint Margie üzent, de meglepve látta, hogy Nagyi hívja.

Joan habozott. Tudta, hogy fel kellene vennie. De… dolgozott. Pár óra múlva amúgy is látni fogja Nagyit. A piros gombbal kinyomta a hívást.

– Na, én itt végeztem – jelentette be Margie. – Ezt elviszem az adományboltba.

– Mi? – fordult felé Joan. Margie csak a habcsókokat dobozolta be. És ők ketten mindig együtt vitték le a maradékot. – De még nem is…

– Tíz perc múlva jövök. – Margie beszéd közben kibújt a kötényéből. Hátat fordított Nicknek, és eltúlzott kacsintást villantott a másik lányra.

– Margie – szólt Joan. Csak annyit kellett volna mondania: Még mást is be kell dobozolni. Azt a lány nem kérdőjelezte volna meg, és akkor egy tapodtat sem mozdul. Joan szóra nyitotta a száját, de képtelen volt kinyögni, amit akart. Úgy érezte, mintha lángolna az arca. Margie vigyora kiszélesedett. Szívesen, tátogta. Aztán már ki is sétált a boltból.

Nick belenézett Joan szemébe, és a lány hirtelen felfigyelt a termetére, és arra, hogy a fiú mindig görnyedt egy kicsit, hogy kevésbé keltsen feltűnést. Nick az ajkába harapott, de nem tudta elrejteni, mennyire jól szórakozott. Margie nem igazán finomkodott.

– Szia – köszönt újra a fiú.

Joannak összeszorult a mellkasa. Nem szokott hozzá Nick derült mosolyához.

– Szia – felelte bugyután. A fiú hajának vége kicsit göndörödött. – Tetszik valami?

Nick erre csak pislogott, mire Joan a süteményekre mutatott.

– Ja! – kapott észbe a fiú, és valamiért még vörösebb lett az arca. – Ó, hát… nem biztos. Mit kaphatok tíz fontért, ha… hát, ha sokan vagyunk otthon.

Annyiért üres cukormázas buktát kaphatott, de Joanban hirtelen felmerült a késztetés, hogy igazán finomakat adjon neki.

– Ezen a héten csokidarabos bucink van. Tíz fontból kijön tíz darab. – Nem egészen mondott igazat, de a leárazás mellé hozzáadhatta a saját kedvezményét.

Erre a fiú ismét elmosolyodott. És ez hirtelen fájt a lánynak – ez a tündérmese, hogy még csak most találkoztak, talán jövő héten is összefutnak, s Nick újra ellátogat majd a pékségbe. Hogy ez lehet valaminek a kezdete, nem pedig a vége.

Joan összpontosított, hogy össze tudjon hajtani két kartondobozt. Két perc múlva a fiú már hazafelé fog tartani. Két percig képes elviselni ezt az érzést – két percig bármit elviselt, aztán utána még két percig. A hazatérése óta újra és újra ezt tanulta. Ötször két perc múlva pedig visszatér Margie.

Joan beletett hat bucit az egyik dobozba, négyet pedig egy másikba. Aztán, bár tisztában volt vele, hogy nem kellene, belerakott még két mandulás-lekváros Bakewell-kosárkát is, hogy kitöltse a helyet.

– A ház ajándéka – mondta, fel sem nézve a fiúra. Azzal győzködte magát, hogy ezt más vásárló esetén is így csinálta volna. Ezek úgysem állnak el holnapig.

– Azok a kedvenceim. – Nick egyszerre hangzott meglepettnek és hálásnak.

Tudom, gondolta Joan. Tudta, hogy a fiú szereti a mandulát és a meggyet, ahogy azt is tudta, hogy a kirakatban lévő nagyobb Bakewell-pite helyett inkább több kisebb dolognak örülne, mert így mindegyik gyerek kapna egy egész bucit. Nagyon jól ismerte őt. Csakhogy mégsem. Ezt a Nicket nem. Ez nem ő, emlékeztette magát. Ugyanúgy néz ki, de ez nem ő.

Képes lesz elviselni ezt. Nick idén végez, ő pedig jövőre. A fiú talán elköltözik majd, vagy talán Joan fog. Egy évig még kibírja ezt az egészet. Aztán… talán a Nick iránti érzelmei elmúlnak. Egy nap talán a mostani vágyódás nélkül gondol majd rá.

Újabb értesítés villant Joan telefonján. Rápillantott, arra számítva, hogy Margie vagy Chris üzenete lesz, de Nagyi hagyott neki hangpostaüzenetet.

Különös. Nagyi sosem üzent neki csak úgy. Még egy gyorsan lefirkantott üzenetet sem hagyott neki a konyhaasztalon. Mindig azt mondta: Ne hagyd szét a szavaidat! Még rossz emberek találnak rájuk.

Kinyílt a cukrászda ajtaja, felette csilingelt a csengő. Margie, gondolta Joan, de nem egészen tudta, megkönnyebbült-e, vagy inkább csalódott lett, amiért neki és Nicknek alig jutott pár közös perc. Megkönnyebbültem, győzködte magát határozottan.

– Itt hagytad a kabá… – kezdte Joan, de a torkára forrt a szó.

Nem Margie jött vissza. A jövevény egy harmincévesforma férfi volt. Ledobott odakint egy sporttáskát, és megállt a küszöbnél, akár egy bebocsátásra váró vámpír. Magas volt, keskeny, macskaszerű szemmel, haja a karamell színére emlékeztetett. Vékony és ceruzanyomhoz hasonlatosan éles körvonalú bajsza volt, a hajánál valamivel sötétebb. És valami nem stimmelt vele. Az öltönye szabása, a frizurája. Mintha egy 1920-as években készült fényképből lépett volna elő.

Vagy egyenesen az 1920-as évekből.

Joan szíve nagyot dobbant egyszer, kétszer. A férfi időutazó volt. Szörnyeteg. S a lány Milton Keynesben még sosem látott szörnyet.

– Mit akarsz? – vetette oda, akaratlanul is nyersen.

Nick zavarodottan felvonta a szemöldökét a hangvételt érzékelve. Aztán résnyire szűkült a szeme, és védelmezőn ösztönösen Joan és a férfi közé helyezkedett.

– Hihetetlenül nehezen bukkantam rád – közölte a férfi. Összevont szemöldökkel Nickre sandított. – Neked meg egyáltalán nem kellene itt lenned. Úgy hallottuk, a két lány egyedül lesz. – Erre Nick ösztönösen ökölbe szorította a kezét. A férfi átlépte a küszöböt, mire a fiú fenyegetően lépett egyet felé. A férfi sóhajtott egy nagyot, mintha valami pitiáner feladat kedvéért jött volna, csak hogy aztán valami sokkal nagyobbra bukkanjon.

Ekkor Nick is összevonta a szemöldökét, mintha nem egészen értené, mit lát.

– Mi… – Elcsuklott a hangja.

Joant valami arra késztette, hogy megint a sporttáskára nézzen.

Az nem is táska volt. Joan megtántorodott.

– Margie? – Vékonyan és feszülten tört fel a hangja. – Mit műveltél? – fordult a férfihoz. – Mégis mit műveltél?!

Margie furcsa szögben dőlt a földre, lába a teste alá hajlott, mintha otthon kuporodott volna össze a kanapén. A habcsókos dobozok és a tartalmuk szétszóródott a nedves talajon. A szél belekapott a lány hajába. Az eső már elállt, de az ereszről még csöpögött a víz, egyenesen Margie arcába. Nem rezzent össze tőle. Tágra meredt a szeme, és a semmibe révedt.

– Kérészéletű kis teremtés – mondta megvetően a férfi. – Pár hónap múlva egyébként is meghalt volna.

Joan képtelen volt felfogni ezt az egészet. Hitetlenkedve megrázta a fejét, míg elképzelte, ahogy a férfi Margie nyakához emeli a kezét, aztán egyetlen érintéssel elszívja az életét.

– Ne – lehelte, mintha ettől meg nem történtté tehetné az egészet. Mintha ettől Margie mindjárt továbbsétálhatna az adománybolt felé. Mintha ettől tíz perc múlva tényleg visszatérne.

– Húzódj hátrébb! – morogta Nick Joannak. Tartása hirtelen veszélyt sugárzott, Joanra pedig nyugalom telepedett. A férfi nem is sejtette, kivel áll szemben.

Majdnem ugyanilyen gyorsan át is értelmezte a helyzetet. Nick nem harcolhatott meg ezzel a fickóval. Többé nem. Azután nem, amit Joan tett vele.

Sietve megkerülte a pultot, és megragadta Nick karját, mielőtt a fiú egy lépést is tehetett volna.

– Nem lesz semmi baj – mondta neki halkan Nick. – Csak menj vissza a pult mögé! – Le sem vette a pillantását a férfiról. – El fogom… – Elhallgatott, és elkerekedett a szeme.

Tőle pár lépésnyire egy férfi bukkant elő a semmiből, mintha láthatatlan ajtón keresztül sétált volna a világba. És most még többen jelentek meg a helyiségben – férfiak és nők, korhoz nem illő öltözékben: vastag, 1940-es évekbeli öltönyökben és 1920-as évekbeli estélyikben. Szörnyetegek.

Az ajtóban álló férfi így szólt:

– Vigyétek a lányt! Öljétek meg a fiút!

Szinte fel sem emelte a hangját, de a jövevények azonnal mozdultak.

Mintha átpöccintettek volna benne egy kapcsolót, Joan Margie teste láttán keletkező dermedtsége elillant. Ha ő és Nick nem jutnak ki innen, mindketten holtan végzik.

Felborította a legközelebbi asztalt, tele tányérokkal és poharakkal. Egy világos lenvászon öltönyt viselő férfi hátrahőkölt a csörömpölő porcelán útjából.

– Át a konyhán! – kiáltott Joan a fiúra.

Nick nem habozott. Megkerülték a pultot, és berontottak a konyhába. Nick becsapta maguk mögött az ajtót, Joan pedig megragadott egy sütőlapokkal teli, nehéz kocsit. Nick elkapta a másik felét, és zajosan felborították, eltorlaszolva az ajtót.

– Mi ez az egész? – kérdezte zihálva Nick, ahogy a hátsó ajtó felé szaladtak. – A semmiből tűntek elő! Hogyan?

Joan megrázta a fejét. Szörnyetegek voltak. Ennél többet nem tudott volna felelni.

– Amint kijutunk, menj a jobb oldali sikátorba, és rohanj! – hadarta. Vigyétek a lányt!, mondta a férfi. Öljétek meg a fiút! Joan azonban tudta, ha szétválnak, a támadók őt, és nem Nicket fogják kergetni. Arra nem is számítottak, hogy a fiú ott lesz. – Csak távolodj el tőlem! Engem fognak követni, nem téged.

Zavarodottság suhant keresztül Nick arcán.

– Úgy érted, hagyjam, hogy elfogjanak?

– Csak csináld! Csak… – Joan a hátsó ajtó felé nyúlt, és kitárta. Felsikkantott. Még több szörnyeteg bukkant elő az udvaron, megtöltve a kis területet. A lány elképedve meredt rájuk.

Nick megragadta a karját.

– Gyere! – mondta. És gondolkodásra egy percük sem maradt. Együtt kirontottak az ajtón. Ugrálva kerülgették a megjelenő szörnyeket, és menekültek.

HÁROM

Joan nem jutott ki az udvarból. Egy férfi elkapta a derekát, és vastag, övként szorító karja kipréselte belőle a szuszt. Összecsuklott a lába, a férfi pedig erős ölelésbe vonta.

Nick eljutott a szörnyek jelentette vesszőfutás végére, és már majdnem kiért az utcára. Joant elgyengítette a megkönnyebbülés. A fiú túl fogja élni.

Nick azonban megfordult, mert észrevette, hogy kicsúszott a kezéből a lány keze.

– Ne! – nyögte Joan. – Fuss!

Egy szörnyeteg a fiú után kapott, de Nick ingerült könnyedséggel lerázta magáról. Megütött egy támadót, majd még egyet. Küzdött, hogy visszaérjen Joanhoz. Aztán a többi szörny odagyűlt.

Joan erőlködött, megpróbálta átszakítani a mellkasa körüli vaspántszerű szorítást. Alig kapott levegőt. Káprázott a szeme, lassan elsötétült előtte a világ. A mordulásokból és nyögésekből ítélve Nick állta a sarat, de elég, ha valaki hozzáér a nyakához. Joan karmolva vájta a körmét a támadója karjába. A férfi megmoccant, a lány tüdejébe pedig hirtelen levegő szökött. Sikerült kinyögnie:

– Nick, menekülj!

– Corvin! – csattant valakinek a hangja. – Mégis mire vársz?

A Joant tartó férfi parancsolón felemelte a hangját:

– Elég! Ne küzdj tovább! – Joan a hátában érezte a férfi mellkasának rezgését. – Maradj csendben! Ne moccanj!

A parancs olyan nevetségesen hangzott, hogy Joan majdnem felnevetett. Komolyan azt hitték, hogy abbahagyja majd, csak mert a férfi erre utasította? Rángatta és rugdalta a támadóját, akit valaki Corvinnak hívott. A sarka eltalálta a férfi sípcsontját, mire a fickó káromkodott egyet.

Pár pillanatig csak Joan lábának csoszogása és csúszása hallatszott a nedves macskakövön, valamint Corvin mordulásai, ahogy próbálta megtartani őt.

Joan lassan rádöbbent, hogy más hangot nem is hall… Nem hallotta Nicket. Kifordult, kétségbeesetten nézett körbe, máris a legrosszabb rémálmát látva lelki szemei előtt – hogy Nick a földön fekszik, holtan, akár Margie.

Nick azonban még talpon volt. Joan viszont alig egy másodpercnyi megkönnyebbülést érezhetett csupán, mert a fiú tartása rendkívül különösnek tűnt. Az udvar közepén állt, kővé dermedt tagokkal, Joant nézve. A támadók elhúzódtak tőle, de Nick nem harcolt ellenük. Két karja mereven lógott az oldalánál.

És a szeme… A szeme olyan kísértetiesen üvegesnek látszott, hogy Joannak eszébe jutott Margie élettelen arca. Nagyié. Luciené. A holtak kifejezéstelensége.

– Nick? – szólt oda rémülten, bizonytalanul. A fiú nem moccant. – Nick? – ismételte. Mi lehetett a baja? – Mit műveltetek vele? – kérdezte reszketőn Corvintól.

A férfi azonban válasz helyett parancsot kiáltott:

– Adjátok ide a bilincset!

Egy nő indult Joan felé. Gondos bubifrizurájától és trapézszabású, 1950-es években divatos ruhájától úgy festett, mintha egy életre kelt, fekete-fehér hirdetés lett volna. A rúzsa kissé aszimmetrikus volt, amitől kegyetlen élt kapott az ajka. A mellzsebéből keskeny aranyhengert vett elő. Átadta Corvinnak, mire a férfi megpöccintette a hüvelykujjával. Az rövid, papírvékony, csipkézett aranyszalagként tekeredett ki.

– Mit műveltek? – nyögte ki Joan. Mi volt az az izé? – Kik vagytok? – A nő felé rúgott, hogy távol tartsa.

– Fogd le! – utasította Corvin, mire valaki megragadta a lány jobb karját, és erőszakkal feltolta a ruhaujját, leszakítva róla a gombot.

Joan küszködött.

– Nick! – nyögte. A fiú még mindig csak állt ott. Mégis mi lehetett ez az egész? – Nick!

Corvin Joan alkarjára terítette a csipkét, a csuklója felett. Pár pillanatig az úgy feküdt ott, mint egy elegáns arany karkötő. Aztán remegni, vonaglani és égni kezdett, élőlényként furakodva Joan bőre alá. A lánynak elakadt a lélegzete – úgy fájt, mintha olvadt fémet fröcsköltek volna rá.

– Magamhoz kötöttem – mondta Corvin. – Mehetünk.

Menni akarnak? El fogják vinni valahová?

– Kik vagytok? Miért… – Joan elcsukló hangon kinyögte: – Miért öltétek meg Margie-t? – El se tudta hinni, hogy Margie meghalt. – Miért nem engedtétek el? – Margie kishúga, Sammy, szerdán lesz hatéves. A nővére olyan tortát akart készíteni neki, ami szikla alakú, és ha szétrombolja, dinoszauruszokat talál a belsejében. De most… – Épp el akart menni innen! Távozóban volt!

– Jaj, dugulj el! – csattant fel Corvin úgy, mintha Joan a szakmaiságába kötött volna bele. – Alig fél évet tudtunk elvenni tőle.

Korábban kérészéletű kis teremtésnek nevezte Margie-t. Arra célzott, hogy egyébként is hamarosan meghalt volna? Joan megrázta a fejét. Azt képtelen lett volna elviselni.

Corvin parancsolón felemelte a hangját:

– Valaki maradjon itt, és takarítson fel! Intézze el a testet és a fiút!

Öljétek meg a fiút!, mondta korábban. Joan ekkor elvesztette az önuralmát. Könyökölt egy nagyot, és rugdalózott, megpróbált kiszabadulni Corvin szorításából. Nick még mindig szobormereven állt ott. Pislogott egyáltalán?

– Nick, küzdj! – könyörgött neki a lány. – Harcolj! El kell tűnnöd innen! Meg fognak ölni! – És az Joan hibája lesz. Nick másik változata megállíthatta volna mindegyiküket, de Joan elvette tőle az emlékeit és a képességeit. Tehetetlenné tette a szörnyetegekkel szemben. A fiú nem is tudta, korábban ki volt.

A távolban szirénázás zendült.

– Induljatok! – mondta Corvin. – Gyerünk, gyorsan!

Joan a szeme sarkából látta, hogy az udvar lassan elnéptelenedik, ahogy a szörnyetegek köddé válnak.

A semmiből hirtelen hatalmába kerítette az időutazás iránti vágy – egy pillanatra mintha gyomron vágta volna, felülemelkedve minden más érzésen, sőt a Nickhez kapcsolódó félelmén is. Ám ez a vágy nem belőle fakadt. Magamhoz kötöttem, mondta Corvin. Rátette azt a valamit – azt a bilincset –, és most megpróbálta elrángatni ebből az időből.

– Gyerünk már! – morogta neki a férfi.

Az erőszakos sóvárgás egyre erősödött. Joannak követnie kellett őt – nagyobb szüksége volt erre, mint a légzésre. Ősi erőként hatott rá.

A lány ugyanilyen erővel küzdött, hogy itt maradjon, ebben az időben. A szörnyetegek egy adott időpillanatra gondolva, és az iránt sóvárogva utaztak az időben. Joan feltöltődött az otthona iránti vágyával. A Milton Keynes iránti vágyával. A jelenlegi tartózkodási helyük iránti vágyával.

Joan úgy küzdött, ahogy reggel az átillanás ellen, összpontosítva az érzékeit. Hideg volt. Érezte a nedves macskakövek szagát, a kenyérét és a kéményfüstét. Itthon vagyok, gondolta. Sehol máshol nem akarok lenni, csak itt.

– Tudod hozni, vagy sem? – kérdezte egy hegyes arcvonású, és ritkás ősz hajú férfi. Kétkedőnek, már-már megvetőnek hangzott.

Corvin ingerülten felelt:

– Persze hogy tudom. – Ugyanakkor felmordult, mintha valamiféle rendkívüli súllyal küszködött volna.

A kényszeredett vágy kétségbeesetté vált. Joan érezte, hogy elveszti felette az uralmat. Sehol máshol nem szeretnék lenni, csak itt, mondta újra magának. Belső hangja azonban gyengének bizonyult az időutazással kapcsolatos késztetéssel szemben. Ismét elfordult Corvin karjában, hogy csak Nicket lássa, senki mást.

Corvin morogni kezdett az erőlködéstől. Joan nem kapott levegőt. Nick, gondolta, és most az egyszer hagyta, hogy sóvárogni kezdjen iránta, ahelyett, hogy elfojtotta volna az érzéseit. Itt akarok maradni veled. Corvin azonban túl erősnek bizonyult. A sziréna hangja semmivé halkult. Az eső éles szaga elmúlt.

Nick… Nick…

A fokozatosan sötétülő jelenben Joan mozgásra lett figyelmes a korábbi dermedtség helyén. Nick keze lassan ökölbe szorult. Az arcizmai megmoccantak, mintha vízzel telt volna meg egy pohár.

– Fuss! – nyögte Joan. A saját hangja távolinak és recsegősnek hallatszott.

Ám futás helyett Nick komor eltökéltséggel Corvin felé fordult. Egyetlen lépéssel ott termett. Tett valami keményet és erőset, amitől Corvin fájdalmasan felnyögött, és hátratántorodott, magával rántva Joant.

– Öld meg! – kiáltotta Corvin, hátrapillantva a válla felett. – Állítsd meg!

Ám senki sem segíthetett neki.

A többi szörnyeteg eltűnt, egyedül hagyva őt Joannal és Nickkel az udvaron.

NÉGY

A sóvárgás érzése abbamaradt. Joanból megkönnyebbülten szakadt fel a lélegzet, elernyedve Corvin karjában. Bejött. Sikerült a jelenben maradnia.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte ingerülten Corvin. Úgy tűnt, lassan ráébredt, hogy nem távozott a többiekkel együtt. – Mi az ördög? – Joanra nézett, és összehúzta macskaszerű, barna szemét. – Hogy álltál ellen annak a bilincsnek?

A férfi szorítása megenyhült, ahogy körbenézett. Joan kihasználta a lehetőséget: fordult egyet, és kirántotta magát a karjai közül.

Corvin feléje nyúlt, de Nick ott termett. Behúzott egyet a férfinak, amitől az hátratántorodott. Szólni akart, ám Nick újra megütötte, ezúttal az állkapcsán, mire Corvin eszméletlenül összeroskadt az udvar nedves macskakövén.

Nick rámeredt, széles válla emelkedett és süllyedt. Joan is hevesen zihált. Visszatértek a környék zajai. Madarak csiripeltek, távoli kocsik morajlottak. A levegőt megülte a nedves kő szaga.

Nick odafordult a lányhoz.

– Megsérültél? – Végignézett rajta.

Joan megrázta a fejét. Aztán hirtelen déjà vu-je lett. Lelki szemei előtt látta, ahogy Nick Lucien Oliver teste fölött áll, a kardjáról pedig vér csöpög. Jól vagy? – kérdezte akkor.

– Annyira sajnálom – mondta ezután Nick. Megdörzsölte az arcát. – Fogalmam sincs, miért fagytam így le.

– Tessék? – Miért sajnálkozott? Hiszen most mentette meg attól, hogy elrabolják a szörnyek!

A fiúnak ráncba szaladt a homloka.

– Küszködtél, én meg csak ácsorogtam, míg te ellenük harcoltál. Úgy sajnálom!

– Nem. – Ez így nem helyes. – Nem, te… – Joan elhallgatott. Egészen pontosan mi is történt? Sosem látott még ilyet. Nick harcolt, aztán Corvin ráparancsolt: Maradj csendben! Ne moccanj! Nick pedig rongybabaként megtorpant, mintha Corvin kimerevítette volna a képet.

Joan lenézett Corvinra, aki eszméletlenül terpeszkedett a nedves kövön, s haját besötétítette a tócsába gyűlő esővíz. Harc közben felcsúszott az egyik ruhaujja, felfedve egy fa tetoválását. A törzs a könyöke közelében kezdődött, torz ágai felkúsztak a tenyerén, sorvadt végeik elérték mindegyik ujjbegyét.

Egy égett szilfa. Az Argent család szimbóluma. Az Argentek képesek rákényszeríteni az emberekre az akaratukat. Joannak összeszorult a gyomra.

– Nem te fagytál le. Az nem te voltál. – Nick visszajött érte. Elmenekülhetett volna, de megmentette az életét. – Miatta történt – mondta. – Hatalma volt feletted, s élt vele.

– Hatalma…? – Nick sötét szemmel nézett rá.

Joan válaszra nyitotta a száját, majd meggondolta magát. El akarta tüntetni Nick arcáról azt a kifejezést, könnyíteni akart téves bűntudatán, de ismét eszébe jutott, hogy kivel beszélt – a szörnyetegek világában egykor rettegett alakkal. Egy olyan veszélyes szörnyvadásszal, aki körül hajdan mítoszok szövődtek. Legutóbb az ő vezetésével mészárolták le Joan családját, és ez nem ismétlődhetett meg. Nem lenne helyes, ha beavatná őt a szörnyek hatalmába.

Nick lassan így szólt:

– Azt mondta nekem, hogy maradjak csendben… és hogy ne moccanjak. És mintha… mintha engedelmeskedni akartam volna neki. Mintha nem lett volna más választásom. – Hevesebb pillantást vetett Joanra. – Kik ezek az emberek? Hogy jelentek meg a semmiből?

Ezek mind veszélyes kérdések voltak, és Joan nem is sejtette, hogyan feleljen rájuk. Emlékeztette magát, hogy erre nincs is idejük.

– El kell tűnnünk innen – mondta. – Hamarosan felébred.

Akkor pedig újra használni tudja majd a hatalmát.

Joan azonban hirtelen sugallattól vezérelve letérdelt a hideg macskakőre, és elkezdte átkutatni Corvint. A zakója bal zsebét. A jobb zsebét. Megvan. Pénztárca. A zakója belsejében pedig lánc lógott az egyik gomblyukból. Joan kihúzta, és fekete függőt talált a végén – égett fa, aszott ágakkal. Egy védjegy volt, amolyan szörnyetegeknek való személyi igazolvány. Joan zsebre tette a tárcát és a függőt is. Lehet, hogy nem tudja kideríteni, ki küldte utána ezeket a szörnyeket, de meg fogja próbálni.

Felnézett, és látta, hogy Nick őszinte tekintete még mindig rajta időzik. Joan furcsamód elszégyellte magát, mintha a fiú azon kapta volna, hogy keselyűként kifosztja a férfit. A család Hunt ága tolvajokból állt, és Nick szemén keresztül most hirtelen ő is annak érezte magát.

– Csak tudni akarom, ki ő – magyarázta.

Nicket meglepte a védekezése.

– Hogyne – felelte. – Mobilja is van? Ha lehet, hátráltathatnánk is.

És most Joanon volt a meglepődés sora: el sem tudta képzelni, hogy a fiú másik verziója elnézte volna a lopást.

Corvin többi zsebét is átkutatta.

– Nem találom.

– Nem baj. – Nick odanyújtotta a kezét. – Inkább menjünk!

Joan hagyta, hogy a fiú felsegítse a földről. Elméje sokkal inkább támogatásra szorult, mint a teste. Még csak azt sem tudom, mennyi embert öltem meg, mondta egyszer a fiú. Az előző változata vajon azért alkalmazta szigorú erkölcsi elveit, hogy mentálisan megbirkózzon a szörnyvadászattal? Különös volt arra gondolni, hogy ennek az új Nicknek talán valamelyest más elvei vannak, mint a fiúnak, akit korábban ismert.

Keskeny, téglafalú sikátor vezetett ki az utcára. Joan felkészült, ahogy a sarokhoz értek, tudván, hogy Margie az ajtóban fekszik majd. Óvatosan, tátogta Nicknek.

– Szerintem megjöttek a zsaruk – suttogta alig hallhatóan Nick. – Az a sziréna egyre közeledett, amikor azok az alakok… köddé váltak. – Tétován, lassan próbálta ki a szokatlan kifejezést.

Sziréna? Joan meg is feledkezett róla. Nélküle a sikátor nagyon csendesnek tetszett. Már az eső sem csöpögött az ereszről. Kilesett a sarkon.

– Néptelen az utca – motyogta meglepetten.

A piac tíz egymás mellett elhelyezkedő üzlet egyike volt. Egy ilyen kései szombat délutánon Joan arra számított, kocsik parkolnak majd az utcán, s ismerős arcok lépnek be a zöldséges ajtaján. Csakhogy senki sem járt odakint. A parkolóhelyek üresen álltak. A rendőrség sem érkezett meg.

– A barátod… – mondta lassan Nick.

– Hm? – Joan a cukrászda bejárata felé kapta a fejét. Margie nem volt ott. A támadók elvitték a testét? Joan bizonytalan léptekkel a pékség ablakához ment. A székeket gondosan felrakodták. Elrendezték az asztalt, amit Joan felborított. Margie-nak nyoma sem maradt a helyiségben. Sem a támadásnak.

– Mikor jutott idejük rá, hogy feltakarítsanak? – kérdezte Nick.

Nyugtalanság hasított Joanba. Hátrébb lépett. A levegő melegebbnek tűnt, mint pár perccel ezelőtt. Sokkal melegebbnek.

Megfordult.

Amikor ma megérkezett a pékségbe, az előtte álló fa csupa szürke ág és elnyűtt levél volt. Most fehér virágoktól roskadozott. Édes illatukat magával sodorta a szellő.

Joanba belehasított a Corvinnal vívott küzdelme képe, amikor a férfi megpróbálta elrángatni az időn át. Joan azt hitte, megakadályozta, de mi van, ha csak az érkezését szakította félbe? Mi van, ha a férfi tényleg elvitte valahová?

Valamikorra.

Újabb kép villant be – ezúttal Nick, ahogy megpróbálja kiszabadítani Corvin markából. Megszorította Joan karját, pont az aranybilincs helyén. Joan elképzelte, hogy Corvin keresztülrángatja az időn, nyomukban Nickkel.

– Nick… – mondta.

A fiú nem felelt. A következő ablakhoz ment, mintha abból a szögből változna, amit bent látnak. Hamuszürkének tetszett az arca.

Kis sárgaréz lemezt erősítettek az ablak alá. „Margaret Marie Channing. Nicholas Arthur Ward. Eltűntek, és szörnyen hiányoznak.”

Nick kapkodva hátrálni kezdett, megbotlott, rá nem jellemző módon elvesztette az egyensúlyát.

– Nick. – Joan nem tudta, mit mondjon. Eltűntek, és szörnyen hiányoznak. A nevek véglegesnek tűntek. Nem is egy eltűnésüket hirdető plakátra kerültek, hanem emléktáblára, mintha Margie testét sosem találták volna meg, vagy mintha Nick már annyi ideje eltűnt volna, hogy telefonszám helyett – amelyen azt lehetett jelezni, ha valaki észlelné valahol – már csak az emlékezés maradt.

Mégis mekkorát ugrottak az időben? Mennyi időre tűntek el? Hónapokra? Egy évre is akár? És Joan neve hol maradt? Ő miért nem került a táblára?

Joan előkereste a telefonját, mert hirtelen heves késztetést érzett, hogy beszéljen Apával. Vajon ő is azt hitte, hogy eltűnt?

A telefon nem csengett ki. Joan a képernyőre pillantott. A szolgáltató ikonja hiányzott, és nem kapcsolódott az internetre – még a cukrászda wifijére sem. Lemondták volna az előfizetését? Megváltozott a pékség jelszava?

Elhomályosult a világ. Joan mély levegőt vett. Nem engedhette, hogy úrrá legyen rajta a pánik. Értesítéseket látott a kijelzőn: Nagyi hangpostaüzenetét. Megnyomta a lejátszás gombot.

– Joan, drágám – mondta Nagyi. Határozott hangja most kapkodónak tűnt. Joannak felgyorsult a szívverése. – Jól figyelj rám! Milton Keynesben többé nem vagy biztonságban. Azonnal el kell hagynod, apád nélkül. Győzd meg, hogy ma maradjon otthon! Meg kell védened.

Valami különös érzés csendült Nagyi hangjában. Joannak beletelt pár pillanatba, mire rájött, hogy a félelem az. Nagyit még sosem hallotta félni – akkor sem, amikor haldoklott.

– Tudom, hogy vannak kérdéseid – folytatta az asszony. – Elmagyarázok mindent, amikor találkozunk. Egyelőre juss el a Euston vasútállomásra. Egész este várni foglak. – Kattanás. Véget ért az üzenet.

Joan a fülénél tartotta a telefont, mintha Nagyi bármikor folytathatná. Ám hiába várt.

Nick le sem vette a szemét a tábláról.

– Nem értem – mondta. – Miért tenne ide valaki ilyet? Ez valami agyament poén? – Megrázta a fejét, mintha nem igazán hitte volna, hogy az lenne.

Joan visszaterelte a gondolatait a jelenbe. Most csak egy dolog számított. El kellett tüntetnie innen Nicket, mielőtt Corvin Argent felébredne. Hiszen akkor ismét úrrá lehetne a fiún.

– El kell tűnnünk innen!

De hová menjenek?

– Ez nem helyes – közölte Nick. – Ez nagyon nem stimmel. Az üzletek…

Nagyi. Joannak el kellett jutnia Nagyihoz. De hogyan? Nem tudhatta, hol lehetnek a Huntok, hiszen állandóan költöztek. Juss el a Euston vasútállomásra!, mondta Nagyi. Egész este várni foglak. De Joan a jövőbe ugrott. Az az este már rég elmúlt.

– A szomszéd virágos – mondta a homlokát ráncolva Nick. – Megváltozott.

– Megváltozott? – kérdezte Joan. Az ajtó felett a „Hamvas virágok” felirat virított. Ma reggel még az állt ott, hogy „Laurie vadvirágai”. – Micsoda? – motyogta Joan. Joan még nem is élt, amikor már Laurie-é volt az üzlet.

– És ez a pékség… – folytatta Nick. – Más a színe. Pár perce még másmilyen zöldnek tűnt. – Megérintette az ajtót. – Száraz a festék – motyogta, mintha csak magában beszélt volna. Összedörzsölte a hüvelyk- és mutatóujját. – Koszos a száraz festék. – Megérintette az emléktáblát. – Ez is poros…

A szín csupán árnyalatnyit változott, de a fiú nem tévedett – sem a festékkel, sem a virágos nevével kapcsolatban. És Joan most más változásokat is észlelt. A szemközti kávézóból könyvesbolt lett. A pizzázóból meg salátabár.

Mégis mennyi idő telhetett el, hogy ezek a változások bekövetkezzenek? Joan megpróbálta lecsendesíteni a lelkében feltoluló pánikot. Mégis mennyi időt ugrottak előre? Lehet, hogy egy évnél is többet? Mégis mennyi ideje tűntek el?

– Ennek semmi értelme – motyogta Nick. – Nem lehet igaz. – Ide-oda cikázott a szeme, ahogy újra elolvasta az emléktáblát. – Mert ha valóságos… – Hátrált még egy lépést.

– Nick – szólt Joan.

Az mintha meg sem hallotta volna. Még tovább hátrált.

Joan túl későn jött rá, mit akar.

– Ne! – mondta. – Várj!

A fiú azonban máris szaladni kezdett – bele az ismeretlen időbe.

ÖT

Joan Nick után rohant. Pár perc alatt szem elől tévesztette – a fiú gyorsabban sprintelt nála –, de tudta, merre tart. Tegnap elárulta neki, hol lakik.

Joan futás közben megpróbált figyelni a részletekre. Különböztek a kocsik? Talán egy kicsit. A templom közelében, a sarkon elhaladt egy vele szemben érkező, hasonló korú lány, valamint egy idős, kézen fogva sétáló pár mellett. A ruháik… hát, Joan számára hétköznapi ruháknak tűntek. A lány mobilja mobilnak tűnt.

A semmiből Joannak eszébe jutott, ahogy Aaron egyszerűen körbenézett egy parkban, és kijelentette, hogy 1993-ban járnak. A lány most azt kívánta, bárcsak itt lenne vele. Csak rápillantana egy kocsira, és bejelentené a pontos évszámot. Aztán hozzáfűzne valami éles megjegyzést is, amire Joan replikázhatna, és jobban érezné magát.

Joan elfojtotta a gondolatot. Aaron nincs itt – Joan soha többé nem láthatja. Jelenleg az egyetlen dolga, hogy utolérje Nicket. Az a rémes elképzelése támadt, hogy támadók várják a fiút, vagy hogy hazaér, és a családtagjai sokkal idősebbek. Joan leszegte a fejét, és futott, ahogy a lába bírta, mígnem már alig tudott talpon maradni.

Nick otthona a pékségtől mintegy tizenöt percre állt. Joannak szúrt a tüdeje, mire elért az utcájába, de fájdalmasan, megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor meglátta őt, ahogy egyedül és sértetlenül áll az otthonához vezető ösvényen.

Aztán észrevette, mit néz. Az előkerben tábla állt, rajta az „Eladva” felirattal.

– Mary! Robbie! – ordította Nick. Hirtelen mozgásba lendült, és az ajtóhoz rohant. – Mary!

Joan utánaszaladt. Mire az ajtóhoz ért, a fiú már bedugta a zárba a kulcsot.

– Nick! – A lány megpróbálta elkapni a kezét, ahogy hiábavalóan forgatta a zárban a kulcsot. A ház üres volt, a széthúzott függönyök mögött bútorok nélküli helyiségek látszottak. – Nincsenek itt! Nincsenek itt!

Nick mintha nem is hallotta volna. Feladta a próbálkozást a kulccsal, és inkább az öklével kezdte verni az ajtót.

– Mary! – kiabálta. – Alice! Ally! Hol vagytok? – Elcsukló hangja Joan szívébe mart. Az arckifejezése ismerősnek tűnt: túlságosan is emlékeztette azokra a felvételekre, amelyek a családja meggyilkolása után készültek.

Pár házzal arrébb kitárult egy ajtó.

– Hé! – ordított oda egy férfi. – Mi ez a lárma?

– Nick – sziszegte Joan –, kérlek! Nem lehetünk itt! – A támadók bármikor visszatérhettek.

Nick benézett az ajtó melletti ablakon, és nyomorult nyüszítést hallatott. Ugyanarra a következtetésre jutott, mint Joan. A ház üresen állt. Nick nekidöntötte a fejét az ajtónak, és kapkodva vette a levegőt.

– Mi folyik itt?

Joan a fejét ingatta. Ő és Nick mennyi ideje tűnhettek el? A családja vajon meddig várt, mielőtt elköltözött?

– Nem értem – tette hozzá a fiú. – Hol van a családom?

– Fogalmam sincs. – Joannak is megremegett a hangja. Ő is haza akart szaladni, hiszen Apa alig pár utcával arrébb lakott. De nem vonzhatta oda hozzá a támadókat. Margie már meghalt, és Joan senki másnak nem akart ártani, akit szeretett.

– Valamit viszont mégis tudsz – közölte Nick, és sötét szeme egészen elkerekedett. – A pékségben tudtad, hogy van valami hatalma annak a fickónak!

Te jó ég! Joan szóra nyitotta a száját, bár nem is sejtette, mit mondjon. Ekkor azonban távoli hangra lett figyelmes. Szirénázásra. Hátranézett a válla felett. Nick szomszédja karba tett kézzel állt a háza ajtajában.

– Az a fickó ránk hívta a zsarukat…

– Tényleg? – Nick megkönnyebbülten felsóhajtott. – Talán ők segíthetnek megkeresni a családomat.

A távolban újabb sziréna csatlakozott az elsőhöz, majd egy harmadik is. Három rendőr némi csendháborításért? Nyugtalanság költözött Joanba. Valamiféle ösztön késztetésének engedve felidézte magában Corvin szavait. Adjátok ide a bilincset!

Megforgatta maga előtt a karját. Zöld munkainge lazán lógott a csuklójánál, és egy kósza cérnaszál lógott ott, ahonnan lepattant a gomb. A mandzsettája alatt arany csillant: egy szárny vége. Joannak nagyot dobbant a szíve.

Feltűrte a ruhaujját. Aranyló szimbólum látszott a csuklója belső oldalán: szárnyas oroszlán, amely mintha lopakodott volna. A lánynak elakadt a lélegzete, mintha behúztak volna neki egyet.

A Szörnyetegek Udvarának pecsétje díszlett a kezén.

– Mi az? – kérdezte Nick. – Láttam, ahogy rád sütötték.

Joanban felvillant a fájdalom emléke. Ahogy a finom fémmunka olvadt arannyá vált, és sisteregve beleégett a bőrébe.

– Nem tudom.

Adjátok ide a bilincset! – mondta Corvin, és az Udvar pecsétjét használta ehhez.

Joan nem teljesen értette, mi ez az egész, egyvalamiben azonban biztos volt.

– Nem lehetünk itt, amikor megérkeznek azok a kocsik.

– De megtámadtak! – felelte zavarodottan Nick. – Beszélnünk kéne a rendőrökkel!

Eközben a szirénák lelassítottak. Elérték az iskola túloldalán lévő körforgalmat.

Joannak úgy összeszorult a torka, hogy következő szavait alig tudta kinyögni:

– Az nem a rendőrség! Ők nem fognak segíteni nekünk. Nick, később mindent elmagyarázok, de most mennünk kell! Muszáj…

– Hé – szólt szelíden Nick. A lány arcát fürkészte, a homlokát ráncolta. Joan eltűnődött, vajon mennyire látszott rémültnek. A fiú végignézett az előkerten. Joan nem tudta, hisz-e neki, de mintha felfogta volna, hogy sietniük kell. – Arra – mondta a fiú. A ház fakerítése felé biccentett. Dús puszpáng állt előtte, magas és gondozatlan. Joan látta, hogy korábban magas sövény lehetett, de a számtalan zabolátlan kacs miatt elmosódott a körvonala. – Ha a sövény mögé húzódsz, kis térbe fogsz érni – magyarázta Nick. – Az öcsém és a húgom kuckónak használja.

Az ajtó mellett állva – a tökéletes szögből tekintve – sem látszott nyoma, hogy üreg lenne a sövényben. Tökéletes rejtekhely lenne. De… Joan kelletlenül megrázta a fejét.

– Ha ott találnak, csapdába esünk. – Egyetlen jó választási lehetőségük maradt. – El kell jutnunk az iskoláig. – Az az út túloldalán állt. Ott több rejtekhely és több kiút is lesz. És mindketten ismerték a járást. Azonnal indulniuk kellett.

– Van a kerítésen egy lyuk – jelentette ki Nick, mire Joan visszafordult.

– Tessék?

– A bokor mögött van a kerítésen egy lyuk – magyarázta a fiú. – A ház mögötti kertbe vezet. Amögött pedig egy kis mellékutca fut. Így hallanánk mindent, amit mondanak, és észrevétlenül távozhatunk is.

Ez jó terv volt – jobb, mint amit Joan talált ki. A lány még pár másodpercig Nicket nézte. A fiú gyorsabban kimászott a félelemből és zavarodottságból, mint hasonló körülmények között Joan tette volna. Gyorsabban, mint talán bárki más.

Felerősödött a szirénák hangja. Túl közel jártak. Joan gyorsan biccentett.

A kerítéshez futottak. A lány a nyakát nyújtogatva kereste Nick szomszédját. Innen nem látta őt, remélhetőleg ez azt jelentette, hogy a férfi sem látja őket.

– Erre. – Nick félrehúzta a szúrós ágakat, hogy Joan becsusszanhasson a puszpáng és a kerítés közé. A lány beszuszakolta magát, aztán négykézlábra kuporodott. A kerítés karói eltörtek az alapjuknál, egyenetlen nyílást hagyva.

Joan átbújt, és kilépett egy hátsó kertbe, amely tele volt gazos virágágyásokkal. Megfordult, hogy segítsen Nicknek, aki kevésbé könnyedén fért át. A fiú mordulva próbált annyira a földhöz húzódni, hogy laposkúszásban átbújhasson. Joan megragadta a kezét, és húzni kezdte. Nick ekkor megtámaszthatta valamiben tornacipős lábát, mert – a lány megkönnyebbülésére – széles teste hirtelen nekilódult.

Éppen csak sikerült a művelet. A puszpáng még mindig zizegett, ahogy a kocsik odaértek. Két motor leállt, és kis időbeli eltéréssel ajtók nyíltak és csapódtak. Aztán léptek puffantak a füvön.

Egy hosszú pillanat után nyugtalanítóan tiszta hang hasította át a csendet – mintha a beszélő közvetlenül a sövény előtt állt volna.

– Na, mit fogtunk?

Joannak a torkában dobogott a szíve, Nick pedig a felismeréstől tágra nyílt szemmel nézett rá. Corvin Argent hangját hallották – a férfiét, akit eszméletlenül hagytak az udvaron. Joannak igaza volt. Tényleg a támadók ültek a rendőrautókban.

Egy nyers és katonás hang felelt:

– Csendháborításra panaszkodtak a fiú házánál. A szomszédok látták, hogy két kamasz ideszaladt a pékségtől. A lány kötényt viselt, valószínűleg a pékség egyenruháját.

Joan lenézett a kötényére, ami ragyogóan fehér, és nagyon feltűnő volt. A fenébe! Meg kell szabadulnia tőle – de nem itt. Ha itt hagyná, azzal mintha a névjegykártyáját ajándékozná az üldözőinek.

Corvin újra megszólalt, ezúttal kevésbé hivatalosan, és sokkal ingerültebben:

– Csendháborítás?

A katonás hang közönyösen felelt:

– Ha jelezted volna, hogy hová érkeztél…

– Jeleztem – felelte Corvin még ingerültebben. Joannak az a benyomása támadt, hogy nem most először beszéltek erről. – Tehát csak a zajra tett panasz, meg a helyiek jelentései vannak? – Hangos sóhaj. – Ne is mondd! A kamerák megint befuccsoltak. És egyik megfigyelőnk sem szúrta ki kettejüket. Már megint.

– Ha bajod van a hírszerzéssel…

– Miféle hírszerzéssel? – csattant fel Corvin. – A rossz felszerelésre gondolsz? A téves észlelésekre? – Elhallgatott. – Nem gondolod, hogy itt valami nagyon furcsa dolog zajlik?

– Furcsa?

– Miért ilyen nehéz rájuk bukkanni? – kérdezte Corvin. Halkabbra fogta a hangját: – Szerintem igazak a szokatlan hullámzásokkal kapcsolatos pletykák.

A katonás férfi annyi ideig hallgatott, hogy Joan már azon tűnődött, fog-e egyáltalán válaszolni. Amikor végül megszólalt, halkabban tette, ahogy Corvin is.

– Figyelj! Elvesztetted a lányt. Az épp elég nagy baj. Csak rontasz a helyzeten, ha valószínűtlen kifogásokkal állsz elő.

– Tényleg valószínűtlen lenne? Megmagyarázná, elsőre is milyen nehezen találtam meg. Hogy miért maradtam le a találkozóról. És hogy azóta miért nem találjuk őket.

Joan lekuporodott, hogy átlessen a kerítés résén. Ebből a szögből nem sokat látott. A levelek sűrűbbnek bizonyultak a bokor tövénél. A katonás fickó vajon mire gondolt, amikor azt mondta, ha jelezted volna, hogy hová érkeztél? Erre a helyre érkeztek Corvinnal, alig tizenöt perce. És mik azok a „szokatlan hullámzások”? Az vajon mit jelenthetett?

Kattant valami, Joan pedig hátrahőkölt, ahogy valami ragyogó, fehér fény világította meg Nick házának előkertjét. Valaki felkapcsolta az egyik kocsi fényszóróját.

Joan nem is vette észre, hogy már ennyire besötétedett. Hunyorgott a ragyogástól, és meglátott két pár lábbelit: nagy, katonai bakancsokat.

Az Udvar őrei lehettek? A szárnyas oroszlános pecsétet tették Joan karjára, de ők maguk nem viselték. Joan pedig egy őrt sem látott még, akin nem volt ilyen jel.

A szeme láttára megjelent egy harmadik pár lábbeli is, ahogy viselőjük előtűnt a semmiből. Ő nem katonabakancsot hordott, hanem egy olyan fényes fekete öltönycipőt, amivel mostanáig talán egyszer sem lépett fűre.

Joan habozott. Örömmel maradt volna még, hogy többet halljon, de neki és Nicknek tovább kellett mennie. Nem tudta, hogy működik az Argentek ereje. Corvin onnan vajon utasíthatta Nicket, ahol állt? Mi van, ha gyanítja, hogy Nick a közelben van, és felemeli a hangját?

Joan megérintette a fiú karját. Menjünk, tátogta.

Ekkor azonban beszélni kezdett a harmadik jövevény. Egy fiú szólalt meg előkelő, kimért hangon.

– Hadd találjam ki! – mondta. – Újra feleslegesen hívtak ide minket. Még mennyi pontatlan jelentésre pazaroljuk az időnket?

Joannak a torkán akadt a lélegzet. Alig észlelve, mit cselekszik, felállt. A szemmagasságánál kicsit magasabban apró lyuk nyílt a sövényen. Lábujjhegyen átlesett rajta. Szellőtől fodrozódtak a levelek, így csak egy-egy pillanatra látszott a megvilágított előkert. Corvin egy magas, kefehajú férfi mellett állt – Joan gyanította, az övé lehet a katonás hang. A harmadik alak viszont nem látszott rendesen.

Nick közelebb lépett. Joan a szeme sarkából látta, hogy a fiú kérdőn oldalra dönti a fejét. Ő azonban most semmi másra nem összpontosíthatott, mint a levelek közötti, nehezen kivehető alakra. Küszködve leskelődött. Tudnia kellett.

Aztán újra feltámadt a szél. Szétváltak az ágak és a levelek, világosan láthatóvá téve a harmadik személyt.

Joan szívverése újra meglódult – hangja elnyomta a beszédet és a szél susogását.

Aaron Oliver állt ott.

Joan mindig a hangját és az arcát idézte fel magában, valahányszor átillanással küszködött. Ezen a héten szinte minden reggel elképzelte, hogy ott van vele és segít neki.

A vele kapcsolatos emléke azonban kifejezetten pontatlan volt. A fényszórók megvilágításában a fiú úgy festett, mintha a vörös szőnyegről érkezett volna. A haja aranykoronaként ült a fején, szürke öltönye tökéletesen illett rá. Joan tudta, hogy a szeme ugyanilyen színű. A fiú szépségétől az embereknek vagy elakadt a szava, vagy megálltak az utcán, hogy megbámulják. Teljesen kilógott ebből a hétköznapi környezetből: mint egy da Vinci a kertvárosi szupermarketben.

Joannak fájdalmasan dobbant a szíve. Aaron. Már a nyelve hegyén volt a neve. Ott tartotta, némán. Azóta nem mondta ki, hogy utoljára látta őt. Aznap a fiú megsimította az arcát, és azt mondta: Ha megváltoztatod az idővonalat, akkor soha nem találkozhatsz velem. Soha nem bízhatsz meg bennem. Soha nem fogok emlékezni rá, hogy mit jelentesz nekem.

És Joan betartotta a fiú kívánságát. Nem indult a keresésére. Nem hitette el magával, hogy valaha is újra találkozhat vele.

Corvin fintora ismerős gesztus volt – Aaron gyakran mások idegeire ment.

– Pazarolni fogod az idődet, valahányszor hívunk – csattant fel, mintha alig pár pillanattal Aaron érkezése előtt ő maga nem panaszkodott volna. – Úgy hallottam, te tudod azonosítani őt, és amíg ez meg nem történik, én rendelkezem az időddel.

– Hidd el – mondta Aaron –, semminek sem örülnék jobban, mint ha azonosíthatnám azt a lányt. Azt a mocskot. – Gyönyörű arca a mocsok szóra eltorzult, mintha legszívesebben valami sokkal erősebb szót mondott volna. – De látnom kell ahhoz, hogy azonosítani tudjam.

Nehéz súly telepedett Joan mellkasára, amitől fájt a következő pár lélegzetvétele. Azt a mocskot. Aaron sosem beszélt róla így. Az apja igen, de Aaron soha.

– Ráadásul úgy hallom, ezúttal egy emberfiút is belerángattatok – folytatta Aaron, hátrabiccentve a fejét, amitől szőke haja tündökölni kezdett a fényszórók ragyogáságban. – Micsoda felfordulás!

– Rossz értesüléseket kaptunk – felelte fogcsikorgatva Corvin. – Annak a fiúnak ott sem kellett volna lennie. – Fenyegetően Aaron felé lépett, akinek erre elhalványult arcán a gőg. – Jobban tennéd, ha észben tartanád, hol a helyed – tette hozzá Corvin. – Apád nagyszerű ember, de te… Azt hittem, megragadod majd ezt a lehetőséget, hogy megmutasd, mennyire megingathatatlan, szenvedélyes, vagy fogalmazzunk úgy: taknyosokhoz illő engedelmességgel fordulsz a feladat felé. Úgy hallottam, sok mindent helyre kell hoznod apád szemében.

Joan várta, hogy Aaron majd valami olyan metszőt felel erre, mint például a rossz értesülések épp elég árulkodók. Csakhogy befogta a száját, és vörös pír kezdett felfelé terjedni a nyakán.

Valaki megérintette Joan csuklóját. A lány összerezzent, és majdnem megnyikkant. Megkésett rémülettel konstatálta, hogy Aaron az „emberfiú” szót használta. Nicknek biztos feltűnt.

A fiú arca azonban csupa szelídség maradt. A kapu felé biccentett.

Joan lépett egyet, és ekkor vette észre, hogy reszket. Azt a mocskot. Sosem hitte volna, hogy Aaron ilyesmit mondana róla. Nick megfogta a kezét, erősen és megnyugtatón.