Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Mi akar lenni mindenki?

I. JOGI ESZMÉK ÉS SZABÁLYOK

II. FOGLALKOZÁSOK

III. A CSALÁDBAN

IV. A POLITIKAI ERKÖLCSÖK KÖRÉBEN

V. MINDNYÁJUNKNAK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Émile Auguste Faguet

ÉS A FELELŐSSÉGTŐL
VALÓ RETTEGÉS
A KONTÁRSÁG KULTUSZÁNAK
FOLYTATÁSA

fordította:
Szánthó Gyula

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-237-5 EPUB
ISBN 978-963-678-238-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Et l’horreur des Responsabilités
Suite au Culte de l’Incompétence

első kiadás: 1914.
az elektronikus változat az 1922. évi
első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Émile Faguet (1847 – 1916) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Mi akar lenni mindenki?

Felelőtlen. Ez a franciák története éppen egy század óta és ez lesz a történetük vég nélkül, ha csak ez a könyv meg nem javítja őket, amire számítok, de nem nagyon. Felelőtlenek akarnak lenni. Ezen célzattal valósítják meg jogi eszméiket. Ezen szempont szerint rendezik be és gyakorolják összes foglalkozásaikat; ezen elv által vezérelt társadalmi életet élnek.

I.
JOGI ESZMÉK ÉS SZABÁLYOK

Azon uralomnak, amely 1789-et követte, összes jogi rendszereit és szabályait azon általános eszme vezérelte, hogy aki ítélkezik, felelőtlen legyen és semmi szemrehányás se érhesse. Valóban: először is a bíró egyáltalában nem a méltányosság, de a törvény szerint ítélkezik; másként mondva, ő nem bíró, de írnok; olyan ember, aki egy eset alkalmából törvényt lát, amely már eleve gondoskodott ezen esetről és amely arra alkalmazható; olyan ember, aki valamely esetet a törvényhez alkalmaz, olyan, aki kijelenti, hogy a törvény határozottan alkalmazható ezen esetre, «fedi» ezen esetet – miként a németek mondanák – aki ennek folytán ítéletet hoz.

Következésképpen teljesen felelőtlen; a törvény és nem ő hozza az ítéletet; az ítélet a törvényből ered – hogy így mondjuk – automatikus módon. Kit vádolhat ezért a sértett? A bírót bizonyára nem; a törvényt annyira, amennyire akarja; a bíró ellen fordulni lehetetlen; a bíró szigorúan felelőtlen. Talán jobban szeretnétek – mondhatnák erre – hogy a bíró a méltányosság alapján önkényesen ítélkezzék. No, szép lenne! Egyáltalában nem tudjátok, hogy a szavoyard-ok, újra egyesülvén a francia birodalommal, azt kérték első kegyképpen Franciaország királyától, hogy ezentúl ne ítéljenek felettük a méltányosság, hanem törvény alapján, legyen az akármilyen s nagyon meg lesznek elégedve, feltéve, hogy az ítélet alapja nem a mindig teljesen méltánytalan méltányosság lesz. Vajon inkább lennétek-e Magnaud elnök tanítványai, aki körülbelül 1890-től 1900-ig igen hírhedtté vált, sőt még fanatikusokat is szerzett doktrínája és a törvény ellen való ítélkezési szabálya által s azáltal, hogy mindannyiszor helyettesítette a bíróval a törvényt, valahányszor a bíró, vagyis ő a törvényt rossznak ítélte? Vagy ellentétben vagytok-e Montesquieu következő alapelveivel: «Minél inkább közeledik a kormányzat a köztársasághoz, annál inkább határozottabbá lesz az ítélkezés módja. A lace dæmon köztársaságnak az volt egyik hibája, hogy az ephorok önkényesen ítélkeztek, bár voltak őket irányító törvények; Rómában az első konzulok úgy ítélkeztek, mint az ephorok; ámde észrevették ennek a helytelenségét és határozott törvényeket hoztak. A despotikus államokban egyáltalában nincs törvény; a bíró magamagának a szabálya. A monarchikus államokban van törvény és ahol az határozott, a bíró követi azt, ahol pedig nem határozott, felkeresi annak szellemét. A köztársasági kormányzatoknál olyan természetű az alkotmány, hogy a bírók a törvény betűit követik. Egyáltalában nincs olyan polgár, aki ellen valamely törvény magyarázható volna, midőn javairól, becsületéről vagy életéről van szó.»

Semmiképpen sem gondolok arra vagy óhajtom azt, hogy a bíró méltányosság alapján ítélkezzék és nagyon jónak találom, ha határozott törvény szerint ítélkezik. Csupán megjegyzem, hogy minden dolognak megvan a maga rossz oldala és ha a törvény szövege szerint való ítélkezésnek páratlan előnyei vannak, és egyedül jó, ha a szóhoz ragaszkodom, a törvény szövege szerint való ítélkezésnek is megvan az a hátránya, hogy az összes erkölcsi felelősségtől megfosztja a bírákat. Lehetővé teszi nekik azt, hogy megértsék vagy meg ne értsék a törvényt, hogy vagy jól alkalmazzák vagy ne alkalmazzák jól a törvényt arra az esetre, a mely szóban forgott, vagy azt az esetet, amely szóban forgott a törvényhez, vagy hogy ne vegyék kellőképpen figyelembe a formákat; ámde csak ezeket engedi meg nekik. Egyszóval az értelmi felelősséget hagyja meg számukra; minden erkölcsi felelősségtől megfosztja őket és ez talán akadálya egy nagy jónak, ami jó nagy hátrány.

A régi uralom alatt a törvények annyira komplikáltak és annyira zűrzavarosak voltak, hogy a bíráknak teljesen a törvényre támaszkodva s maguknak azzal hízelegve, hogy csupán a törvényekre támaszkodnak, miként Montesquieu mondotta: «nem volt csupán csak szemük» s akik nagyon bőségesen ítélkeztek a méltányosság szerint. Ebből az következett, hogy igen nagy volt az erkölcsi felelősségük. Olyanok voltak, amilyenek még az angol bírák. Az angol törvény nem egyéb jogtudománynál, precedensek gyűjteményénél. Ezen egymással ellentétben álló precedensek körében – miként elgondolható – az angol bíró előtt felette tágas szabad tér nyílik a magyarázásra, elméletek és tantételek felállítására és befolyásolva a precedensek által, de mégis szabadon mozogva anélkül, hogy bármi indokból szolgaivá lenne: azt a törvényt, amelyet elődjei az általuk hátrahagyott precedensek által alkottak, törvényszerűleg forgalomba hozza az általa szerkesztett ítélet által, amelyet ismét, mint precedenst ő hagy maga után hátra. Alapjában véve az angol bírák törvényhozók voltak s minthogy azok voltak, bár részlegesen, de elég nagy mértékben, a mostani angol bíró is ilyen igyekszik lenni.

Eléggé hasonlít a római prætorhoz, jóllehet egyáltalán nem gondolok arra, hogy azonosítsam vele. A római prætor nem csupán olyan ember volt, aki jogot szolgáltatott, hanem olyan, aki jogot alkotott. Elfoglalva tisztségét, egy fajtáját a törvényhozói manifesztumnak tette közzé, edictum praetoris, melyben kijelentette azon általános jogelveket, amelyeket követni szándékozott. Ekként fokozatosan egy egész jogrendszert, t. i. a praetori jogot alkották meg, amelyet Rómában Augustus idejéig és a következő idő alatt Papinianusig sokkal inkább tanultak, mint a törvényhozók törvényeit és amely egész biztosan azon igazi jog volt, amelyből későbben az összes kodifikált római jog kiindult.

Nem szükséges mondanom, hogy az ekként alkotott jog a leginkább élő jog, az az élő jog, melyet lassankint az esetek és az emberi ész alkottak, alkalmazkodva az esetekhez, megvilágosítva a megelőző analóg esetek által, nem származva valamely törvényhozó igen gyakran nagyon apriorisztikus ilyen vagy olyan ideájából.

Annyi bizonyos, hogy a római prætorok törvényhozó-bírák voltak, olyan bírák, akik jogot szolgáltattak és jogot alkottak, akikkel nem lehet az angol bírákat egyenlősíteni.

Az ilyen bírákat rendkívül nagy felelősség terheli s ők érzik is a rendkívüli nagy felelősséget s az igazságszolgáltatás kötelessége és a bírói méltóság körében magának ezen felelősségnek állandó érzülete által tartatnak fenn. Érzik, hogy méltányosság alapján ítélkeznek, melyet egy igen széleskörű, messze terjedő, igen tiszteletreméltó, igen jelentős jogtudomány ismerete világít meg, amelyet ismerniük kell s amelyet tényleg ismernek is, amelytől tanácsot kérnek, amelyet fontolóra vesznek és tiszteletben tartanak; azonban érzik, hogy jelentős részük van a méltányosságban is, vagyis az igazságban, azon igazságban, amely hozzá fog járulni ahhoz, hogy a nekik kedves ország számára jogot alkosson és kétféleképpen hagyománykövetők és ennek így is kell lennie s annak terhe alatt ilyenek, hogy máskülönben csak félig volnának hagyománykövetők; hagyománykövetők visszafelé mindazon hagyomány folytán, amely hozzájuk jutott és tradicionisták előre és a jövő számára az általuk megalapított hagyomány folytán.

Igenis, mind ennek nagyon erősen ki kell fejlesztenie és meg kell erősítenie bennük a felelősség mélységes érzetét.

Ilyenek voltak a római prætorok, ilyenek az angol bírák, ilyenek a francia régi uralom bírái.

Még ma is ezt mondta nekem egy igen kiváló bíró:

A törvények oly számosak, egymással annyira ellentmondásban levők és dacára látható szigorúságuknak, olyannyira hajlíthatók, hogy mindig ítélkezhetünk a méltányosság alapján.

– És így tesznek?

– Soha, mert a méltányosság alapján ítélkezve, felelősséget vesz magára az ember, amit senki sem akar tenni.

– Helyes!

– Talán.

A felelősségtől való ezen irtózást jól látjuk Beccaria híres tételében. A törvény szavain nyugvó ítélet mellett foglal ebben állást, olyan bíró mellett, aki az ítélete alá bocsátott ténynek és a törvény szövegének, amelyre hivatkozik, egyszerű összefoglalása mellett ítélkezik és olyan bíró mellett, akinek «csak szemei vannak. Jó, bizonyos; nem mondok ellent. De nézzük csak, hogy mennyire fél a törvény szelleme szerint való ítélkezéstől és hogy mindenekfelett miért fél attól: «Semmi sem veszélyesebb, mint ezen általánosan elterjedt alapelv: «tanácsot kell kérni a törvény szellemétől»; ezen elv elfogadása annyi, mint az összes gátak lerombolása és a törvényeknek a vélemények áradatába való dobása. Minden ember a maga módja szerint formál nézetet: valamely törvény szelleme tehát a bíró jó vagy rossz logikájának, a dolog könnyű vagy nehéz megemésztésének, a vádlott gyengeségének, a bíró szenvedélyei hevességének, a sértettel való viszonylatainak, végül mindazon apró okoknak eredménye, amelyek megváltoztatják a jelenségeket és eltorzítják az ember tárgyilagosságát. Elfogadva ezen elvet, látnánk a polgár felfogásának megváltoztatását, midőn egyik bíróságtól a másik elé járul, a szerencsétlenek élete pedig bírájuk helytelen okoskodása vagy rossz kedélyállapota könyörületétől függene. Azt látnánk, hogy ugyanazon bűntényeket, ugyanazon törvényszékek, különböző időben különbözőképpen bocsátják meg, mert ahelyett, hogy meghallgatnák a törvények állandó és megváltoztathatatlan szavát, átengedik magukat az önkényes magyarázatok csalfa állhatatlanságának». Mi sem jogosabb és ismétlem, hogy előnyt adok a törvény passzív alkalmazásának, a méltányosságon nyugvó ítélet, sőt még a törvény szelleme szerint hozott ítélet felett is. De még azt is jól figyeljük meg, hogy mitől fél Beccaria: a bírónak a perben való intervenciójától. Azt akarja, hogy a bíró ne legyen más, mint lajstromozó gép, de ne legyen okoskodó ember, ne legyen olyan, aki emészt, akinek szenvedélyei vannak, aki barátkozik, aki véleményt változtat; jó, rendben van; és ne legyen olyan sem, aki megérzi az árnyalatokat, amelyek egyik és a másik bűntény között vannak, s amelyek a törvény szövege szerint azonosak, de nem egészen azonosak az igazság szempontjából; s hogy ne mérlegelje azon kisebb-nagyobb veszedelmeket, melyek a társadalmat veszélyeztetik és ne legyen egyéb, mint valamely esetre vonatkozó törvényszöveghez gépiesen alkalmazkodó ember.

Miért? A vádlott érdekében, feleli Beccaria mondása. Lehetséges, de még inkább a bíró érdekében, aki ekként fel van szabadítva és meg van könnyítve az ítélkezés nagy terhétől. Mit akarnak? Felelőtlenek akarnak lenni.

Csatoljuk ehhez még azt is, amiről észreveszi az olvasó, hogy ismétlésbe esem, de amiről azt vélem, hogy sohasem ismételhetem eléggé azt, vajon hogyan rendeltetnek ki Franciaországban a bírák? a fejedelem által. Ki fizeti őket? a fejedelem. Ki intézi el kedvezőleg az előmenetelt vagy ki hagyja örökre őket a legalsóbb állásokban? a fejedelem. Tehát «a fejedelem ténye», vagyis a kormány akarata uralkodik felettük, ők pedig a kormány akarata szerint ítélkeznek, kivéve azon ügyeket, ahol a kormány nincs érdekelve és csupán egy szó használatos Franciaországban: a kormány ítélkezik felettünk.

Nem így volt a régi uralom alatt, minthogy a bírák tulajdonosai voltak hivatalaiknak, következésképpen függetlenek, mert nehezen van más eszköze annak, hogy a bíró független legyen, mint az, hogy tulajdonosa legyen hivatalának. A hivatalok megvásárolhatósága volt a bíróság függetlensége. Tudjuk, hogy Montesquieu miként védelmezte ezt és miként támadta meg Voltaire Montesquieu-t e pontra nézve. Montesquieu ezt mondta: «A hivatalok elárusíthatósága jó a monarchikus államokban, mert mintegy családi mesterséggé teszi azt, amit nem akartak elvállalni az erény alapján…»

Voltaire ezt írja: «Az igazságszolgáltatás isteni hivatása, az emberek vagyonáról és életéről való rendelkezés családi mesterség legyen!»

Amire ezt válaszolom: nem ez a legfőbb indoka Montesquieu véleményének, de ezen indok távol áll attól, hogy lebecsülhető és vállvonogatással elintézhető legyen. Itt egész egyszerűen arisztokratikus eszmével állunk szemben, amelyre nézve Voltaire a nyakas despotista, sohasem értett meg semmit. Montesquieu ezt akarja mondani: az elárusíthatóság ítélőbírói hivatalt ad egy családnak; íme, az atyáról fiúra átszálló bíróság. Az egész arisztokrácia ezen nyugszik. A római szenátoroknál, a velencei szenátoroknál azon isteni hivatás, hogy őrködjenek az állam érdekei felett, családi mesterség és ez határozottan azért van így, mert jól van betöltve. Nem csudálkoztok azon, hogy az isteni foglalkozás, mely szerint a csatamezőn kettévágja valaki az embert, családi mesterség? Mégis ez nem más dolog a francia nemesség körében és elég ragyogó módon van betöltve. Itt nincs más dolog és mindez benne foglaltatik Montesquieu beszédében, ami a világon a legtermészetesebb az előtt a valaki előtt, aki tudja, hogy mi az arisztokrácia.

«Ezen megvásárolhatóság az állami néposztályokat sokkal állandóbbakká teszi – folytatja Montesquieu, – Suidas nagyon helyesen mondja, hogy Anastasius a császárságból az arisztokráciának egy faját alkotta meg, eladván az összes bírói hivatalokat.» Voltaire nem emeli ki ezen sorokat határozottan azért, mert ezek Montesquieu összes gondolatait tartalmazzák és ezen gondolatokban az foglaltatik, amibe Voltaire nem képes belehelyezkedni.

Állami rendek az ő számára nem léteznek és nem szabad létezniük, nem szabad itt lenni, csak abszolút hatalmú királynak és egyenlő alattvalóknak. Következésképpen mellőzi mondani, hogy az, ami állami rendet kreált s ami az abszolutizmus képzelgéseinek fékje, Montesquieu szerint jó dolog, Voltaire szerint pedig gyűlöletes dolog és miután Voltaire nem hozza fel ezen jelentős szöveget, ez kétségtelenül azért történik, mert így szól magában: «Helyes. Ez a Montesquieu arisztokratikus vesszőparipája; nem is szükséges erre figyelmet fordítani. Gyerünk tovább.»

És sokkal könnyebb volt azt mellőzni, mint magát a kérdés alapját vitatni, amely fennforog, t. i. hogy jó-e vagy rossz az arisztokratikus uralom.

Montesquieu annak beismerésével folytatja, hogy Platon nem képes elviselni a hivatalok ezen elárusíthatását, azt állítván, hogy ez annyi volna, mintha valakinek a hajójában kormányossá tennék a leggazdagabbat; de megjegyzi, hogy Platon a köztársaság polgáráról és ő, Montesquieu, a monarchia alattvalójáról beszél. «Tehát midőn a monarchiában a hivatalok nem adatnak el nyilvános szabály folytán, mégis az udvaroncok szegénysége és kapzsisága fogja azokat elárusítani s a véletlen fogja szolgáltatni a jobb választásokat és nem a fejedelem.»

Montesquieu itt helyes úton jár: választani kell a hivatalok megvásárolhatósága és a bírák megvásárolhatósága közt. Ha a bíró tulajdonosa hivatalának, nem vásárolható meg többé; ha a hivatalt adták neki, megvásárolható lesz. Először is, hogy megszerezze azt, gyakran lesz kényszerítve annak megvételére, nem a tulajdonostól, minthogy ilyen nem lesz, hanem a minisztertől, aki azzal rendelkezik, vagy azon emberektől, akik a miniszterre befolyással bírnak; azután hogy megtartsa ezen hivatalt, vagy hogy egy fokkal szebbet és jövedelmezőbbet szerezzen magának, mindig rendelkezésére fog állni azoknak, akik neki a hivatalt adták és isteni mestersége a szolga mestersége lesz. Választani kell a hivatalok vásárolhatósága és a bíróságok megvásárolhatósága (vagy ami ugyanaz a dolog: szolgasága) között.

Voltaire, úgy látszik, nagyon kitérően felel, miként ezt mindig teszi is, mivel a kérdés magvát szem elől téveszti, vagy mivel az abba való elmélyedés meg nem felel könnyed természetének. «Miért legyen Franciaország az egyedüli monarchia az egész világon, amely be legyen szennyezve az állam törvényeibe átment ezen szégyene által a hivatalok megvásárolhatóságának? Miért nem hozták be korábban, mint tizenegy száz év múlva ezen rendkívüli visszaélést? Elég jól tudjuk, hogy ezt a szörnyszülöttet egy király szegénysége és pazarlása szülte és némely polgár hiúsága, akiknek atyjuk pénzt halmozott össze. Mindig ostromolták ezen visszaélést tehetetlen lármával, minthogy pótolni kellett volna a hivatalok vételárát. Ezerszer többet ért volna eladni az összes zárdák kincseit és az összes templomok ezüstneműit – mondja egy bölcs jogtudós – mint eladni az igazságszolgáltatást. Midőn első Ferenc elvette szent Márton ezüst sisakrostélyát, senkivel szemben sem követett el igaztalanságot; szent Márton egyáltalában nem panaszkodott, igen jól nélkülözte sisakrostélyát. De nyilvánosan eladni a bírói állást és megesketni a bírót, hogy ő azt nem vásárolta, ez szentségtörő ostobaság volt, egyike divatos szokásainknak! Mellőzve a rossz tréfákat, ezen szövegben csupán ez foglaltatik: az igazságszolgáltatás elárusítása szörnyűség. Tehát pontosan az, amit Montesquieu mondott, t. i. az, hogy az igazságszolgáltatás jogának megvétele egyedüli eszköze annak, hogy az ne adassék el; mert ha te veszed meg, azeladás jogát, te vagy annak tulajdonosa és semmi okod sem lesz többé arra, hogy eladd ítéleteidet és egyáltalában nem is adod el azokat; ellenben, ha nem vagy tulajdonosa hivatalodnak, szünet nélkül vásárolod azáltal, hogy olyan ítéleteket hozol, aminőket óhajtasz, aki neked a hivatalt adta; szünet nélkül megvásárolod, ítéletekkel fizetve meg azt. Vagy a hivatalok elárusíthatósága, vagy a bírák megvásárolhatósága,»

Voltaire oly kevéssé érti a kérdést, hogy a jogszolgáltatás eladásának hívja azt, ami határozottan megakadályozza, hogy az ítéletek eladassanak.

Ami az ő igen jogos megjegyzését illeti, hogy a francia monarchia az egyetlen volt Európában, ahol a bíróság hivatalának tulajdonosa volt, az nem szörnyűség, az felsőbbrendűség. Ráillik erre a mondás, hogy Európában egyedül a francia bíróság volt külön rendje az államnak. Minden más országban a bíróság hivatalnokok testülete volt, a milyenek a vámszedők. Nem ítélkezik, a kormány ítélkezik általa. Ezen országokban nincs elkülönítés a végrehajtó hatalom és a bírói hatalom közt; tehát (legalább az 1789. évi 16-ik cikkben foglalt kijelentése után az emberi jogoknak: Déclaration des droits de l’homme) despotizmus van. De éppen Voltaire részére a despotizmus a helyes. És kétségtelenül ez választja őt el Montesquieu-től, aki előtt a despotizmus szörnyűség és aki a bíróság függetlenségében a despotizmusnak egy fékét látván, bármiféle történeti eredete legyen is ezen függetlenségnek, ki van elégítve, ha a bíróság független.

És ha megbotránkozással mondanátok neki, hogy csak Franciaországban az, képes volna azt felelni, hogy ez azért van, mert Franciaország Európának nem az utolsó, de az első országa.

– Az utolsó! – kiáltana fel Voltaire, – mert ez azon ország, ahol a despotizmus leginkább meg van gátolva.

– Az első! – felelné Montesquieu – minthogy ez azon ország, ahol a legkevesebb despotizmus van.

Midőn a vitatkozás visszatérítette mindkét vitatkozót egész pontosan az eszmék kiindulási pontjához, akkor megszűnik; ez az egyedüli eredmény.

Ugyanezen kérdéshez még hozzákapcsol némely dolgot Montesquieu, amire Voltaire semmit sem válaszol: «Végre is a gazdagság által való felemelkedés módszere az ipart inspirálja és fenntartja, amire a kormánynak (a monarchiának) nagy szüksége van. Spanyol tunyaság: itt az összes hivatalokat adományozzák».

Ez magyarázatra szorul, mert rosszul van megírva; Montesquieu ezt akarja mondani: egy atya szorgalmas és vagyont szerez, hogy vagyont igyekezett szerezni, ez azért történt, hogy fiának egy igazságszolgáltatási hivatalt szerezzen és hogy fia ily módon a társadalmi hierarchiában emelkedjék. Íme, a szorgalomnak egy szép ösztönzője. Azon országokban, ahol nem jut el az ember ekként egyik osztályból egy magasabb osztályba, nem dolgoznak, intrikálnak. Spanyol lustaság, itt a hivatalokat adományozzák; ezentúl nem dolgoznak, hogy megvásárolják azokat, kérik azokat.

És miként azokkal szokott megtörténni, kik összes ideáik felett egyszerre rendelkeznek, Montesquieu az összes uralmak általános eszméit itt adja meg. A világ legnagyobb országai azok, amelyekben egy a hagyományokhoz igen ragaszkodó, de mindig nyitva tartott arisztokrácia van, amelyet állandóan megújít az alsó néposztályokból származó aktív és energikus rész beözönlése. Tehát Franciaországban három arisztokrácia van: a legelzártabb nemesség, egyébiránt nyitva tartva, minthogy a király képes nemességet kreálni és kreálja is azt; a teljesen nyitva tartott papság, minthogy nem örökösödés, de kooptáció által egészíti ki magát, vagyis a választásos örökösödés egy faja által; a magisztratúra, amely félig örökletes, félig megvásárolható olyan emberek által, akik munkával pénzt szereztek. Ez a három arisztokratikus rend alkot egy olyan arisztokratikus együttességet, amely igen nyitva tartott lévén, alkotja az előkelőket. Nincs Franciaországnál értelmesebben és szerencsésebben alkotott arisztokratikus ország.

Íme, amire Voltaire nem felelt, minthogy attól kezdve, amikor arisztokratikus doktrínáról volt szó, többé semmit sem értett meg. De jól látjuk Montesquieu a hivatalok eladhatására vonatkozó összes ideáinak együttességét.

Mirabeau-nak ezt kellett mondania későbben: «Az államban nem szabad másoknak lenni, mint koldusoknak, tolvajoknak és államilag díjazottaknak». Ez a tiszta szocialista doktrína; ez kizárja a tulajdonost és a független munkást; nem lesz itt több tulajdonos, mert nincs bérmunkás, sem tolvaj, sem koldus; nem lesz többé független munkás; lesznek ugyan munkások, de ezek az állam díjazottjai lesznek. Ez az a doktrína, amelyre Montesquieu már előbb ezt feleli: «Valóban! nekem, aki nem vagyok szocialista, nekem, aki nem akarok olyan kormányt, amely mindent tesz, amely mindent képes tenni és amelytől minden függ, nekem, aki szabad akaratok által korlátolt és elgátolt kormányt akarok: független munkások kellenek, akik tulajdonra törekednek, akik azt elérve, elérik általa az általuk megszerzett és nem az állam által adományozott s attól független munkaköröket.