A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

Vivek Ramaswamy:

Woke, Inc.: Inside Corporate America’s Social Justice Scam

© Vivek Ramaswamy, 2024

© MCC Press Kft., 2024

Fordította: Kelecsényiné Szabó Gabriella

Szerkesztette: Szendi Nóra

Szakmai lektor: Szilvay Gergely

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,

a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát,

a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-088-6 (print)

ISBN 978-963-644-090-9 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Csuth Péter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés: A woke ipari komplexum

1. FEJEZET: A Goldman-szabály

2. FEJEZET: Hogyan váltam kapitalistává?

3. FEJEZET: Mi célból vannak vállalatok?

4. FEJEZET: A menedzseri osztály felemelkedése

5. FEJEZET: Az ESG-buborék

6. FEJEZET: Előre elrendezett házasság

7. FEJEZET: A woke ipari komplexum csatlósai

8. FEJEZET: Amikor a diktátorok érdekelt felekké válnak

9. FEJEZET: A szilícium-völgyi Leviatán

10. FEJEZET: A woke irányzat olyan, mint egy vallás

11. FEJEZET: A woke irányzat szó szerint vallás

12. FEJEZET: A sokszínűség kritikai elmélete

13. FEJEZET: A woke fogyasztói társadalom és a nagy elkülönülés

14. FEJEZET: A szolgálat kulturális kisajátítása

15. FEJEZET: Kik vagyunk?

A szerzőről

Karthik fiamnak és generációjának

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani barátaimnak, családtagjaimnak és kollégáimnak, akiknek a szeretete és támogatása nélkül nem sikerült volna többek között e könyv megírása sem. Bár nem fogom mindegyiküket egyesével megnevezni, szívből köszönöm mindannyiuknak.

Külön szeretném megköszönni Chris Nicholsonnak, hogy szellemi partnerem volt e könyv megírásában. Hálás vagyok neki, amiért mindig arra ösztökélt, hogy ne csak azoknak tegyek kedvére, akik egyetértenek velem, hanem empatikusan viszonyuljak azokhoz is, akik homlokegyenest mást mondanak.

Szeretnék köszönetet mondani Jed Rubenfeldnek a zsenialitásáért és intellektuális nagylelkűségéért, valamint Ben Phamnak a hűséges és fáradhatatlan támogatásáért. Hálás vagyok emellett kollégáimnak, köztük Josephine-nek, Kevinnek, Paulnak, Mattnek, Ericnek, Mayukh-nak, Franknek, Jónak és Bennek, akik segítettek megteremteni a szakmai mozgásteret e könyv megírásához.

Köszönöm a szüleimnek, hogy emlékeztetnek rá, honnan jöttem; édesanyámnak, Geethának, hogy meghozta azokat az áldozatokat, amelyek révén eljuthattam oda, ahol most vagyok; és édesapámnak, V. G.-nek, hogy példamutatásával alázatra tanít.

Köszönöm a bátyámnak, Shankarnak, hogy hisz bennem, és mindig erőt ad, amikor szükségem van rá, valamint a sógornőmnek, Nikitának, hogy hihetetlenül jó csapattársam. Köszönöm apósomnak, Ashnek, hogy kiválóságával inspirált; anyósomnak, Mamtának, hogy energikusan támogatta törekvéseimet; és sógoromnak, Akashnak, hogy szenvedélyesen foglalkozott az elképzeléseimmel.

Köszönöm feleségemnek, életem szerelmének, Apoorvának, aki mindennap arra ösztönöz, hogy önmagam legjobb verziója legyek. Köszönöm, Apoorva, hogy támogatod minden őrült kalandomat, és hogy a világ legjobb anyukája vagy a fiacskánknak!

Végül, csak a móka kedvéért, köszönetet mondok Lynn Chunak. Az ő különleges bátorítása nélkül soha nem fejeztem volna be ezt a könyvet.

BEVEZETÉS

A WOKE IPARI KOMPLEXUM

A nevem Vivek Ramaswamy, és osztályáruló vagyok.

Könyvemben vitatható állításokat fogalmazok meg, ezért fontos, hogy ön, kedves olvasóm, először kissé megismerkedhessen velem. A szüleim negyven évvel ezelőtt Indiából érkeztek bevándorlókként szülőhelyemre, Délnyugat-Ohióba. Nem voltak gazdagok. Állami iskolába kerültem, ahová különböző faji hátterű, hátrányos helyzetű gyerekek jártak. Miután nyolcadikos koromban az egyik gyerek megvert, a szüleim jezsuita középiskolába küldtek, ahol egyedül én voltam hindu diák, és 2003-ban évfolyamelsőként végeztem. Ezután a Harvardra mentem, ahol molekuláris biológiát tanultam, és az évfolyam legjobbjai között fejeztem be a tanulmányaimat. Ahelyett, hogy a tudományos egyetemi pályát választottam volna, 2007-ben egy nagy fedezeti alaphoz mentem dolgozni, és biotechnológiai befektetéseket indítottam. Néhány év elteltével a legfiatalabb társtulajdonos lettem a cégnél.

2010-ben késztetést éreztem arra, hogy jogot tanuljak, ezért a Yale Egyetemre mentem, miközben az alapnál is megtartottam az állásomat. A jogi egyetem után megalapítottam a Roivant Sciences nevű biotechnológiai céget. Az volt a célom, hogy a nagy gyógyszercégek bürokráciájával szemben új üzleti modellel vegyem fel a versenyt. Erről bebizonyosodott, hogy könnyebb elhatározni, mint véghez vinni. Alzheimer-kór elleni gyógyszer fejlesztésébe fogtam, ami a biotechnológiai ipar addigi legnagyobb tőzsdei bevezetésével járt, ám néhány év múlva a gyógyszer látványosan megbukott. A kudarc fájt, de megacélozott. Szerencsére a vállalat folytatta a munkát, és fontos gyógyszereket fejlesztett más betegségek kezelésére, amelyek végül segítettek a betegeken. Közben néhány technológiai cégben is társalapító lettem, amelyek közül egyet 2009-ben eladtam, egy másik pedig még ma is gyorsan növekvő vállalat. Én pedig mára aktív filantrópként tevékenykedek számos nonprofit vállalkozásban. Tudom, miként működik az elit üzleti – és persze tudományos és filantróp – világ, mivel a frontvonalból ismerkedtem meg a működésükkel.

Korábban azt gondoltam, hogy a vállalati bürokrácia azért rossz, mert nem hatékony. Ez igaz, de nem ez a legnagyobb baj. A legnagyobb baj az, hogy új, láthatatlan, sokkal aljasabb erő munkálkodik az amerikai vállalatok legfelső berkeiben. Ez korunk egyik legfőbb átverése, amely nemcsak a pénzünktől foszt meg bennünket, hanem a véleménynyilvánítás szabadságától és az önazonosságunktól is.

Az átejtés úgy működik, mint egy bűvésztrükk – foglalja össze találóan a Michael Caine alakította karakter Christopher Nolan A tökéletes trükk című filmjében, a nyitómonológban:

Minden bűvésztrükk három részből, más szóval mozzanatból áll. Az első rész neve: ígéret. A bűvész mutat egy közönséges tárgyat, egy pakli kártyát, egy madarat, esetleg egy embert. […] A második részt úgy hívják: fordulat. A bűvész fogja a közönséges tárgyat, és valami rendkívülit tesz vele. […] De még nem tapsolunk, mert az nem elég, ha valami eltűnik. Elő is kell kerülnie. Ezért minden bűvésztrükknek van egy harmadik mozzanata is, a legnehezebb. Úgy hívják: jutalom.[1]

A huszonegyedik századi Amerikában a pénzügyi siker receptje is ugyanezeket az egyszerű lépéseket követi. Az első lépés az ígéret: találsz egy közönséges piacot, ahol hétköznapi emberek hétköznapi dolgokat árulnak. Minél egyszerűbbeket, annál jobb. A második lépés a fordulat: ezen a piacon találsz egy arbitrázst, és az utolsó cseppig kifacsarsz belőle mindent. Az arbitrázs azt a lehetőséget jelenti, hogy adott áron vásárolhatsz valamit, és magasabb áron azonnal el tudod adni valaki másnak.

Ha ez a könyv arról szólna, hogy miként lehet hamar meggazdagodni, akkor ezt az első két lépést fejteném ki bővebben. De ebben a könyvben azt a piszkos kis titkot kívánom felfedni, amely Amerika vállalati világában a tettek mögött rejlő harmadik lépést jelenti, a jutalmat. Így működik: tégy úgy, mintha a profiton és a hatalmon kívül más is érdekelne, pontosan azért, hogy mindkettőből még többhöz juthass.

Minden nagy bűvész elsajátítja a figyelemelterelés művészetét – villogó fények, füst, gyönyörű nők a színpadon. Napjainkban az ipar irányítói ezt úgy érik el, hogy progresszív társadalmi értékeket népszerűsítenek. Taktikáik még a régi rablóbárók módszereinél is sokkal veszélyesebbek: jótékonykodásuk füstfüggönye mögött nemcsak a piaci erejüket növelik, hanem hatalmukat életünk minden más területére is kiterjesztik.

Fiatal, huszonegyedik századi kapitalistaként nekem is az volt a teendőm, hogy befogjam a számat, és benne legyek a játékban: viseljek hipszter ruhákat, alakítsam az emberarcú, sebezhető vezetőt, dicsérjem a sokszínűséget és a befogadást, és arról elmélkedjek nagyvilági síparadicsomokban tartott konferenciákon, hogy miként lehetne jobbá tenni a világot. Nem rossz meló.

A trükk legfontosabb része pedig az volt, hogy hallgatni kell az egészről. Most azonban megszegem az íratlan szabályokat, félrerántom a függönyt, és megmutatom önnek, kedves olvasóm, mi is történik valójában a nagyvállalatok igazgatótanácsi üléstermeiben Amerika-szerte.

Hogy miért szállok ki? Mert elegem van az amerikai nagyvállalatok játékából, amely arról szól, hogy a pénz megszerzése érdekében úgy tesznek, mintha érdekelné őket az igazságosság. Ez a játék csöndben tönkreteszi az amerikai demokráciát. Azt követeli, hogy ne a demokráciánk egésze, hanem a befektetők és a vezérigazgatók szűk csoportja határozza meg, mi a jó a társadalomnak. Ez az új irányzat hatalmas kulturális változást hozott Amerikába. Nem csak vállalatokat tesz tönkre. A politikát is két ellenpólusra egyszerűsíti. A végletekig megosztja az országot. És ami a legrosszabb, amikor amerikai értékekről kellene vitatkoznunk, a döntést koncentráltan a kapitalisták szűk csoportja kezébe adja, nem pedig az amerikai polgárság egészéébe, akiknél a társadalmi értékekről folytatott párbeszéd helye lenne. Ez nem Amerika, ez Amerika torzója.

A woke irányzat saját képére formálta az amerikai kapitalizmust. Mára már a progresszív identitáspolitika egyfajta gyűjtőfogalmaként használják, hogy valaki woke. Az elmúlt néhány évtizedben a „maradj woke” („maradj éber”) kifejezés még csak szórványosan fordult elő, fekete polgárjogi aktivisták körében, használata az utóbbi időkben vált gyakorivá, amikor fekete tiltakozók tették divatos jelmondattá a Ferguson-tüntetéseken, válaszul arra, hogy egy rendőr halálos lövést adott le Michael Brownra.[2], [3]

Napjainkban a fehér progresszívek a „maradj woke” szófordulatot az általánosságig tágítva sajátították ki, arra utalva vele, hogy minden identitásalapú igazságtalanságnak tudatában kell lenni. Tehát a „maradj woke” olyan megjegyzésként indult, amellyel a feketék figyelmeztették egymást, hogy legyenek éberek, ha rasszizmust látnak, most már teljesen bevett gyakorlat, hogy fehér tengerparti kertvárosiak[4] használják ezt a kifejezést, így emlékeztetve egymást a bármikor előfordulható mikroagresszióra, például hogy mondjuk nehogy véletlenül a nemváltás előtti nevén szólítsanak egy transznemű személyt. A woke terminológiában ezt a tiltott gyakorlatot „holt néven nevezésnek” hívják, a „mikroagresszió” pedig olyan csekély vétséget jelent, amely széles körben már komoly károkat okoz. Ha fekete transzneműekkel szemben követünk el mikroagressziót, akkor belépünk a bonyolult szabályok működtette „interszekcionalitás”[5] világába, ahol az identitáspolitikát olyan valakire kell alkalmazni, akinek egymást átfedő kisebbségi identitásai vannak. Woke-nak lenni azt jelenti, hogy ráébredünk azokra a láthatatlan hatalmi struktúrákra, amelyek a társadalom világát irányítják.

Elvesztette a fonalat, kedves olvasóm? Ezzel nincs egyedül. Ha valaki woke, az alapvetően azt jelenti, hogy a faj, a nem és a szexuális irányultság megszállottja. Talán a klímaváltozásé is. Ez a legjobb meghatározás, amit adhatok. Manapság egyre többen válnak woke-ká, habár a polgárjogi mozgalom vezetőinek több generációja azt tanította nekünk, hogy ne összpontosítsunk a fajra vagy a nemre.[6] És most már a kapitalizmus is egyre éberebb.

Miután a nagyvállalatok felfedezték a woke irányzatot, bekövetkezett az elkerülhetetlen: arra használták fel, hogy pénzt hozzon a konyhájukra.

Gondoljunk csak a Rettenthetetlen lányra (Fearless Girl), arra a fiatal nőt ábrázoló szoborra, amely egy nap hirtelen felbukkant New Yorkban, hogy tekintetével behódolásra késztesse a Wall Street-i bika ikonikus szobrát. Ez nyilvánvaló felhívás volt a Wall Streetnek a nemi sokszínűség népszerűsítésére, mivel a Rettenthetetlen lány lábánál elhelyezett táblán ez áll: „Ismerje fel a női vezetők erejét. Ő javít a helyzeten.” A feministák ujjongtak. Mi a trükk ebben? Az „Ő” (angolul „SHE”) nemcsak a Rettenthetetlen lányra utal, hanem annak a NASDAQ (National Association of Securities Dealers Automated Quotations, magyarul az Értékpapírkereskedők Országos Szövetségének Automatikus Adásvételi Rendszere) tőzsdén jegyzett, tőzsdei forgalmazású alapnak is ez volt a rövidített neve, amelyet a szobor megrendelője, a State Street Global Advisors társaság akart értékesíteni. Ekkor éppen folyamatban volt az a per, amelyet a State Street női alkalmazottai indítottak a társaság ellen, kijelentve, hogy a társaság kevesebbet fizet nekik, mint a cégnél dolgozó férfi társaiknak. A State Street ahelyett, hogy egyenlő bérezést biztosított volna a nőknek, inkább szobrot állított nekik. A Rettenthetetlen lány a hirdetési költségvetés egyik sora volt.

Nem elég azonban PR-trükkökre költeni a pénzt. Ezért még egyetlen kapitalista sem tapsolna. A pénzt vissza is kell téríteni. Az utolsó mozzanat, a jutalom érdekében a State Street pert indított a szobor alkotója, Kristen Visbal ellen, azt állítva, hogy Visbal kárt okozott a State Street női vezetést és nemi sokszínűséget támogató, globális kampányának, mivel engedély nélkül három reprodukciót készített a Rettenthetetlen lányból. Egy mesterkurzus magáról a trükkről! Vannak feministák, akik még mindig rajonganak a Rettenthetetlen lány szobráért. Kétlem, hogy sokan tudnának közülük a szoborhoz tartozó tőzsdei forgalmazású alapról vagy azokról a pénzekről, amelyeket a State Street az alappal kapcsolatos díjként beszed. A lány szobra azóta is őrt áll a New York-i értéktőzsdével szemben. Igen, Ő (SHE) javít a helyzeten: profittermelésén biztosan.

Az üzleti világ woke-jellegének lényeges része az a dzsúdzsucut idéző lépés, amikor a nagyvállalat rájön, hogy önmaga kritizálásával pénzre tehet szert. Először elkezdi a nemi sokszínűséget dicsérni. Azután bírálja, hogy a Wall Streeten ez hiányzik, bár ő maga a Wall Street. Aztán valahogy a Wall Street válik a nagyvállalatok elleni harc vezérévé. Végül önmaga őrzőjévé avanzsál, sőt, ami még jobb, meg is fizetik ezért a munkáért.

Az őszinte liberálisokat lépre csalja a woke ügyek iránti szeretetük, és ezért tapsolnak. A konzervatívok bedőlnek és engedelmeskednek, az évtizedekkel ezelőtt emlékezetükbe vésődött szlogenekre gondolva – például, hogy „a piac nem tehet rosszat” –, miközben nem ismerik fel, hogy a gondolataikban élő szabadpiac ma már valójában nem is létezik. És csiribú-csiribá! Mindkét félnél sikerül elérni, hogy ne vegyék észre annak a huszonegyedik századi Leviatánnak a felemelkedését, amely sokkal nagyobb hatalommal rendelkezik, mint amilyenről Thomas Hobbes mintegy négyszáz évvel ezelőtt akár csak álmodni merhetett volna.[7]

Ez az új woke ipari Leviatán abból nyeri a hatalmát, hogy megoszt bennünket mint nemzetet. Amikor a nagyvállalatok mondják meg nekünk, hogy milyen társadalmi értékeket kell elfogadnunk, akkor Amerika egészét utasítják törzsi csoportokba. Ez megkönnyíti nekik, hogy pénzt kaszáljanak, minket viszont rábeszélnek olyan új – felszínes jellemzőkön és gyenge társadalmi okokon alapuló – identitások elfogadására, amelyek kiszorítják azt a mélyebb, közös identitást, amelyet mi, amerikaiak a magunkénak vallhatunk.

A nagyvállalatok nyernek. A woke aktivisták nyernek. A hírességek nyernek. Még a Kínai Kommunista Párt is megtalálja a módját, hogy nyerjen (erről később még bővebben is szólok). A játék vesztesei az amerikaiak, a kiüresített intézményeink és maga az amerikai demokrácia. Amerika felforgatása az újfajta kapitalizmus által nem csak programhiba: amint a Szilícium-völgyben mondják, programfunkció.

E könyvben pontosan kifejtem, miképp eszkalálódott ez a katasztrófa, és mit tehetünk annak érdekében, hogy megállítsuk. Nem újságíró vagyok, aki a kutatási eredményeit mutatja be. Amiről itt szó lesz, azzal az elmúlt tizenöt évben első kézből találkoztam a tudományos és az üzleti világban. Megfigyelhettem, miként űzik ezt a játékot. Most pedig elviszem önt, kedves olvasóm, a kulisszák mögé, hogy a saját szemével is láthassa, amit én.

A könyv első fejezeteiben felfedem, miként foszt meg bennünket a pénzünktől a woke ipari komplexum. Később kifejtem, hogyan játszanak össze a nagyvállalatok, a hazai korrupt politikusok és a külföldi egyeduralkodó diktátorok annak érdekében, hogy a demokráciánkban megraboljanak bennünket a véleménynyilvánítástól és a szavazatunktól. Vezérigazgatók és nagybefektetők dolgoznak azon ideológiai aktivistákkal együttműködve „az érdekelt felek kapitalizmusa” címszó alatt, hogy olyan radikális programokat hajtsanak végre, amelyeket soha nem vihetnének keresztül a kongresszuson. Végül feltárom, miként rabolnak ezek a szereplők a lehető legveszedelmesebb módon: ellopják közös amerikai identitásunkat. A woke kultúra új elméletet kínál azzal kapcsolatban, hogy kicsoda az ember mint egyén. Ez az elmélet az embert a születésekor örökölt tulajdonságaira redukálja, és tagadja a világban szabad cselekvőként betöltött státuszát. A woke kultúra befolyásos nagyvállalatokat használ fel arra, hogy ezt az új, a modern kapitalizmus teljes háttértámogatását élvező elméletet propagálják.

Ellenszerként nem lehet közvetlenül a woke irányzattal harcolni. Vesztes csata volna. Mielőtt bármi esélyünk lenne, azonnal eltörölnének[8] bennünket. Az igazi megoldás az, ha fokozatosan újra felépítjük a közös amerikai identitásról szóló jövőképet, amely olyan mély és erős lesz, hogy lényegtelenné teszi a woke irányzatot, és többé nem leszünk vevők rá, hogy a nagyvállalati elit a saját haszna érdekében megoszthasson bennünket. A modern woke ipari komplexum az erkölcsöt és a kommercializmust összevegyítve használja ki a legbensőbb bizonytalanságainkat azzal kapcsolatban, hogy valójában kik is vagyunk, úgy magánemberként, mint népként. Lehet, hogy ez rövid távon jobb fogyasztókká tesz bennünket, de állampolgárként végül rosszabbul járunk. A végső válasz nem a helytelen nagyvállalati magatartás tiltásában rejlik. Hanem abban a nehéz munkában, hogy újra felfedezzük, kik is vagyunk valójában.

Idén, a könyv írása miatt kénytelen voltam magam is így cselekedni.

2021. január 6-án az Egyesült Államokban, amikor a kongresszus összeült, hogy hitelesítse a 2020-as elnökválasztás eredményét, feldühödött tömeg rohamozta meg a Capitolium épületét. Szégyenletes volt, szégyenfoltot ejtett a történelmünkön. Miközben figyeltem, szégyelltem az országunkat. Láttára jobb amerikaivá akartam válni.

De még jobban aggasztott az, ami a Capitolium megrohamozása után történt. A rá következő napokban a Szilícium-völgy vállalatai zárt sorokban nyomultak előre, és törölték nemcsak az ostromban résztvevők fiókjait, hanem szerte az országban a hétköznapi konzervatív emberekéit is. A közösségimédia-plaftormokat üzemeltető cégek, a pénzforgalmi szolgáltató társaságok, a lakásbérlettel foglalkozó vállalatok és sokan mások pontosan ugyanezt tették. Szovjet stílusú ideológiai tisztogatás volt ez, amely közvetlenül itt, Amerikában, a szemünk láttára történt, azzal az eltéréssel, hogy jelen esetben a diktátori cenzúra szerepét nem a mindenbe beavatkozni kívánó kormányzat töltötte be. Nem is a magánvállalatok. Egy teljesen új fenevad: a kettő ijesztő hibridje.

Állampolgárként ezt nem bírtam lenyelni. A The Wall Street Journal hasábjain egykori jogászprofesszorommal együtt úgy érveltem, hogy az első alkotmánymódosítás[9] jogilag kötelező érvényű olyan vállalatokra nézve is, mint a Twitter és a Facebook, és ezek a vállalatok megszegik a törvényt, amikor szelektív politikai cenzúrát folytatnak.[10] Ez azért van így, mert a nagy technológiai vállalatok – a közönséges cégekkel ellentétben – olyan speciális szövetségi törvény kedvezményezettjei, amely bizonyos szempontok szerint védi őket, ugyanakkor azonban kötelezi is őket az alkotmány betartására.

Ami ezután következett, azt nem láthattam előre. A cégem két tanácsadója azonnal lemondott. „Kérlek, azonnal töröld a nevemet minden, a Roivanttal, bármely leányvállalatával vagy kapcsolt vállalkozásával való viszonyomról beszámoló vagy arra utaló, belső vagy nyilvános anyagból” – írta egyikük. „Azonnali hatállyal benyújtom a lemondásomat – írta másikuk. – Arra neveltek, hogy a társadalmi igazságosság ügyét és a nagyobb jó érdekében tett erőfeszítéseket mindennél többre értékeljem.” Egy harmadik tanácsadóm a következő üzenetet küldte nekem: „Mélységesen csalódott vagyok, a jobboldali médiában tett kijelentéseid rendkívül nyugtalanítóak.”

És nem csak a tanácsadóim jelentkeztek. Közeli barátaim is felhívtak, hogy elmondják, mennyire csalódtak. Egyikük könyörgött nekem a telefonban: „A barátaim eddig pénzt kerestek azon, hogy a cégedbe helyezték a befektetéseiket. Ne húzd keresztül a számításaikat.” Az egyik volt felső vezetőm, egy hölgy a könnyeivel küszködött: „Vivek, olyan nagy reményeket fűztem hozzád. Mi történt?” Sok alkalmazottam is csalódott volt, még azok közül is, akik magánlevélben kifejezték, hogy egyetértenek velem.

Volt azonban valami sajátos ebben az ügyben. Nyolc hónappal korábban a tanácsadóim és barátaim más miatt viselkedtek velem türelmetlenül. Miután 2020 márciusában George Floyd rendőri intézkedés[11] következtében tragikusan elhunyt, nyomást gyakoroltak rám, hogy lépjek fel határozottabban a rendszerszintű rasszizmus megszüntetéséért. Úgy érezték, nem tettem eleget az eset elítélése érdekében. Nyilvánvaló volt tehát, hogy mivel vezérigazgató vagyok, egyes esetekben fel kell szólalnom politikai kérdésekben, más esetekben azonban hallgatnom kell.

Vezérigazgatóként az volt a feladatom, hogy hatékonyan vezessem a gyógyszerfejlesztéssel foglalkozó vállalatomat anélkül, hogy politikai ügyekbe bonyolódnék. Állampolgárként azonban úgy éreztem, kénytelen vagyok felszólalni a woke kapitalizmus veszélyei ellen. Megpróbáltam mindent megtenni azért, hogy ne használjam fel a cégemet arra, hogy a nézeteimet másokra erőltessem, de végül be kellett ismernem, hogy egyiknek sem tudok igazán eleget tenni addig, amíg mindkettőt egyszerre próbálom elérni.

Ezért végül úgy döntöttem, hogy úgy teszek, ahogy prédikálok. Nem volt könnyű, de 2021 januárjában lemondtam a saját vállalatom vezérigazgatói pozíciójáról, hét évvel a cég alapítása után, és a feladatot átadtam annak a személynek, aki erre a legalkalmasabb volt: a pénzügyi igazgatónknak, aki már régóta a vállalatnál volt, és akinek a politikai nézetei nem is különbözhettek volna jobban az én hitvallásomtól. Ő liberális. Emellett zseniális. Azon a napon, amikor kineveztem őt, azt mondtam, hogy a továbbiakban ő fog a vállalat nevében beszélni, és ezt komolyan is gondoltam.

A döntésnek volt némi iróniája, ami még sokáig nem hagyott nyugodni. Amikor a baloldali irányultságú vezérigazgatók, mint például Marc Benioff, könyveket írnak az üzletről és a politikáról vallott nézeteikről, akkor az egyáltalán nem tesz rosszat a cégüknek. Úgy tűnik, inkább segíti azt. Az én helyzetem azonban ettől eltérő volt. A cégnél a dolgozóknak tartott rendezvényen, ahol ismertettem a döntésemet, elmondtam, hogy a vállalat védelme érdekében fontos, hogy elkülönítsem a személyes, állampolgárként elhangzó véleménynyilvánításaimat a cég véleménynyilvánításaitól. Ezt senki sem fogadta értetlenül.

Meggyőződésem, hogy Amerikában kettős mércét alkalmaznak, de végül nem azért mondtam le, mert féltem volna a heves támadásoktól. Azért tettem, mert a saját meggyőződésem mondatta velem, hogy szét kell választanom az üzletet és a politikát.

Bármely demokrácia állapota azzal mérhető, hogy az emberek hány százaléka hajlandó nyilvánosan elmondani, amiben hisz. E mérőszám szerint pillanatnyilag nagyon rosszul teljesítünk nemzetként, és ezen csak úgy segíthetünk, ha megint elkezdünk nyíltan beszélni. Vezérigazgatóként ezt nem tehettem meg szabadon, de most már, hétköznapi állampolgárként megtehetem. Remélem, néhányan önök közül érdemesnek találják majd elolvasni mindazt, amit papírra vetek.

1. FEJEZET

A GOLDMAN-SZABÁLY

Az egyik kedvenc South Park-epizódomban az „Asspen” nevű divatos síparadicsomban két galád ügynök próbál silány üdülőket sózni a South Park-i, alsó-középosztálybeli lakosokra. Az értékesítés stratégiája egyszerű: „Próbálja csak kimondani: »Van egy kis kuckóm Asspenben!« Ugye, milyen jól hangzik az ember szájából?” Végül a lakosok kinyitják a csekk-könyvüket.[12]

Pontosan ez történt akkor is, amikor a 2000-es évek elején a Goldman Sachs munkaerő-felvétellel foglalkozó munkatársai megjelentek az Ivy Leaguehez tartozó elit egyetemek campusain. Senki sem a heti 1500 dolláros fizetésért ment nyárra gyakornoknak a Goldmanhoz, bár az sem volt rossz. És munkát sem azért a lehetőségért vállalt, hogy megkapja a felajánlott évi 65 ezer dollár összegű fizetést a heti 100-nál is több munkaórával járó állásért. Mindenki azért a kiváltságért tette, hogy elmondhassa: „A Goldman Sachsnál dolgozom.” Volt valami mámorító abban, ha valaki Amerika legelitebb pénzintézeténél kaphatott munkát. A Goldmannál dolgozó elemzőknek a maguk idejében ugyanolyan eksztázist jelenthetett kimondani, hogy ott van állásuk, mint amilyet napjaink diplomásainak okoz a „társadalmi hasznosságú alapnak dolgozom” vagy „a völgyben dolgozom az egyik cleantech startupnak” kijelentés.

2006 tavaszán, 20 évesen a Harvard Egyetem harmadéves hallgatója voltam, és bedőltem a trükknek. Azon a nyáron gyakornokként a Goldman Sachshoz mentem dolgozni.

Június végére rájöttem, hogy borzasztó nagy hibát követtem el. A Goldman Sachsnál az emberek fényesre pucolt, fekete bőrcipőben és vasalt ingben jártak, és Hugo Boss nyakkendőt viseltek. Engem kiválasztottak arra, hogy a cég – akkor rangos – befektetési divíziójában dolgozzam, ahol a munka lényege nem nagyon különbözött attól, amit az előző évben egy fedezeti alapnál a főnököm elmagyarázott nekem: egy nagy halom pénzt változtass át egy még nagyobb halom pénzzé. A Goldmannál azonban ezt a küldetést előkelőbben hajtottuk végre. Itt az ügyvezető igazgatók – a tápláléklánc csúcsán elhelyezkedő főnökök – olcsó digitális órákat viseltek a csuklójukon, amelyhez fekete gumiból készült szíj tartozott, és feltűnően hatott a drága, méretre szabott ingük mellett. A Goldmannál ez hallgatólagos hagyomány volt.

A sok-sok alelnök közül az egyik az én alacsony elválasztófallal körülvett íróasztalommal átlósan szemközt, egy hasonló íróasztalnál dolgozott. Ő minden alkalommal, amikor használnia kellett a mosdót, kisebbfajta jelenetet rendezett: kirohant, és gyors léptekkel tette meg az utat oda-vissza, ezzel demonstrálva, mennyire elfoglalt. Csak nekem volt közvetlen rálátásom a számítógépe képernyőjére; általában az interneten böngészett a különböző hírportálok között. A gyakornoki időszakomból már hat hét eltelt, és még semmit sem tanultam – leszámítva, hogy a feletteseim udvarias utalása szerint az irodában szebb cipőben kellene járni.

Azon a nyáron, amikor a Goldman Sachsnál dolgoztam, a vállalatot fémjelző rendezvény nem pazar hajóutazás keretében tartott pókerverseny, majd azt követő kicsapongó éjszakai klubrendezvény volt, mint annál a merészebb cégnél, ahol a megelőző nyarat töltöttem. A Goldman Sachsnál ez a rendezvény „szolgálati nap” volt: olyan nap, amikor pólót és rövidnadrágot kellett felvenni, és időt szánni a közösség szolgálatára. 2006-ban ez faültetést jelentett egy harlemi kertben. A csoport akkori társvezetőjének volt a feladata, hogy mutassa nekünk az utat.

Magamban üdvözöltem azt a lehetőséget, hogy parkban tölthetek egy napot, távol a Goldman – külvilágtól elszigetelt – irodahelyiségeitől. Amikor azonban megjelentem Harlemben a parkban, nagyon kevés kollégám látszott érdeklődni… nos, a faültetés iránt. A főállású elemzők irodai pletykákkal szórakoztatták a nyárra felvett társaikat. Az alelnökök egymást próbálták felülmúlni a befektetési ügyletekkel kapcsolatos harci történeteikkel. És a csoport vezetője természetesen közel-távol nem volt megtalálható.

Egész napos tevékenység lett volna, de egy óra elteltével láttam, hogy valójában nagyon kevés szolgálatra került sor. Mintegy végszóra, egy óra késéssel megjelent a csoport társvezetője, szűk szabású öltönyben és Gucci csizmában. A csapat tagjai között abbamaradt a csevegés: vártuk, mit fog mondani.

„Rendben, fiúk – szólalt meg komor ábrázattal, mintha rendszabályozni készülne a csapatot. Egy pillanatig feszültség remegett a levegőben. Azután megtörte a csendet: – Csináljunk néhány fotót, és hordjuk el magunkat!” Az egész csoport nevetésben tört ki. Néhány perc múlva üresen maradt utánunk a terep. Egyetlen fát sem ültettünk el. Fél óra múlva az egész csoport kényelmesen helyet foglalhatott abban a közeli bárban, amely már alaposan felkészült a fogadásunkra: az asztalon sörös korsók és egyebek vártak minket.

Az egyik fiatalabb munkatársunkhoz fordultam, aki mellettem ült a bárban. Megjegyeztem, hogy ha „vállalati napot” szerettünk volna rendezni, akkor a „szolgálat napja” helyett egyszerűen csak annak kellett volna neveznünk.

A fiatalember nevetve ellenkezett: „Figyelj, tedd csak, amit a főnök mond! – Azután még viccesen visszavágott: – Hallottál már az aranyszabályról?”

„Amit szeretnétek, hogy az emberek veletek cselekedjenek, ti is ugyanazt cselekedjétek velük” – válaszoltam.

„Helytelen – rázta a fejét. – Akinél az arany, az diktálja a szabályokat.”

Ezt elneveztem Goldman-szabálynak. Végül mégiscsak tanultam valami értékeset ezen a nyáron.

Csaknem másfél évtizeddel azután, hogy megtanultam, ki diktálja a szabályokat, a Goldman-szabály még nagyobb jelentőségre tett szert. 2020 januárjában Davosban, a Világgazdasági Fórumon a Goldman Sachs vezérigazgatója, David Solomon kijelentette, hogy a Goldman nem vállalja azon cégek tőzsdei bevezetését, amelyeknél nincs legalább egy „sokszínű” tag az igazgatóságban. A bank nem határozta meg, ki számít „sokszínűnek” azon túl, hogy „a nők állnak a középpontban”. Csupán annyit közölt, hogy „ez a döntés elsősorban és leginkább abban a meggyőződésünkben gyökerezik, hogy azok a vállalatok, ahol a vezetőség sokszínű, jobban teljesítenek”, és hogy az igazgatóság sokszínű jellege „csökkenti a csoportgondolkodás kockázatát”.

Én személy szerint arról vagyok meggyőződve, hogy egy vállalat igazgatóságában úgy érhető el a gondolati sokszínűség, hogy egyszerűen a gondolataik sokszínűsége szempontjából vizsgáljuk az igazgatósági tagságra jelölteket, nem pedig a genetikailag örökölt jellemzőik szempontjából. De nem ez zavart leginkább a Goldman bejelentése kapcsán. A nagyobb probléma az volt, hogy a rendelkezése egyáltalán nem a sokszínűségről szólt. Hanem vállalati opportunizmusról: megragadni egy máris népszerű társadalmi értéket, és a Goldman Sachs logója alatt feltűnően dicsőíteni. Mindössze update-elték a harlemi faültetést.

Beszédes volt a Goldman bejelentésének időzítése is. Az előző évben nőknek adták az S&P 500 tőzsdeindexhez tartozó vállalatok üres igazgatósági tagi pozícióinak mintegy felét. 2019 júliusában az S&P 500-ak körében az egyetlen megmaradt, tisztán férfiakból álló igazgatóságba is kineveztek egy nőt. Más szóval az S&P 500-hoz tartozó vállalatok már jóval az előtt betartották a Goldman-féle sokszínűségi normát, mielőtt a Goldman kiadta volna a nyilatkozatát. A Goldman bejelentése aligha szólt a bátorságáról; csak ideális formát választott ahhoz, hogy dicséretet szerezzen anélkül, hogy valódi kockázatot vállalna. Ez újabb nagyszerű, kockázattal korrigált tőkemegtérülést hozott a Goldman Sachsnak.

A Goldman időzítése más szempontból is tökéletes volt. A sokszínűségre vonatkozó kvótával kapcsolatos bejelentése lefoglalta a szalagcímeket, így azokban nem jutott hely annak az eseménynek, amely sokkal kevésbé volt hízelgő: a Goldman éppen akkor egyezett bele abba, hogy világszerte összesen 5 milliárd amerikai dollárnyi bírságot fizet különböző kormányoknak abban a programban való szerepvállalásáért, amely során Malajziában milliárdokat loptak az emberektől.[13] A Goldman – a később az 1MDB-botrányként ismertté vált ügyben – 1 milliárd amerikai dollárt meghaladó összegű kenőpénzt fizetett ki azért, hogy elnyerhessen egy munkát, amelynek keretében olyan pénzeket gyűjthetett az 1MDB (1Malaysia Development Berhad) stratégiai fejlesztési alap részére, amelyeket állítólag állami fejlesztési projektek finanszírozására szántak. A Goldman valójában szándékosan hunyt szemet afölött, hogy korrupt maláj állami vezetők azonnal a saját malacperselyükbe dobták az alap pénzeit, és műkincseket, ékszereket vásároltak belőle. E pénz egy része végül szó szerint A Wall Street farkasát finanszírozta.[14]

A Goldman arra irányuló erőfeszítése, hogy megváltoztassa a narratívát, nem maradt észrevétlenül. Amint a Reddit egy mára hírhedtté vált fórumán, a WallStreetBetsen egy bejegyzésben a redditor megállapította: „Azt nem győznek biztosítani, hogy minden nyilvános elsődleges részvénykibocsátásuk esetében legyen az érintett vállalat igazgatóságában barna vagy fekete személy, de tökéletesen oké számukra, hogy maláj emberek millióit vágják meg azzal a mesterkedésükkel, hogy csúszópénzt költenek egy olajmágnás ékszergyűjteményére és magánrepülőgépére”.[15], [16] Nos, igen. Üdvözlöm önt, kedves olvasóm, a woke ipari komplexumban.

Az olyan nagy bankok, mint a Goldman Sachs, különösen komoly hozzáértéssel űzik a woke kapitalizmus játékait. 2020-ra azonban már az amerikai nagyvállalatok világában is ez lett az uralkodó üzleti modell. Az érdekelt felek kapitalizmusa – az a divatos gondolat, hogy a vállalatoknak nemcsak a részvényeseiket kell szolgálniuk, hanem egyéb jellegű érdekeket és a tágabb értelemben vett társadalmat is – akkor már nem egyszerűen felemelkedőben volt. Addigra a nagyvállalatok irányadó filozófiájává koronázták.

Még 2018 végén az Üzleti Kerekasztal (Business Roundtable), a legnagyobb amerikai vállalatok fő lobbicsoportja felrúgta azt a 22 éve érvényben lévő megállapodást, amely szerint minden vállalat elsődleges célja, hogy a részvényeseit szolgálja. Ehelyett a csoport 181 tagot számláló tagsága egy új kötelezettségvállalást írt alá és tett közzé, amely szerint a vállalatokat úgy fogják irányítani, hogy az minden érdekelt fél javát szolgálja: eszerint nemcsak a részvényesekét, hanem a megrendelőkét, a beszállítókét, a munkavállalókét és a településekét is. „A több érdekelt fél kapitalizmusa ad választ arra a kérdésre, hogy miként lehet holisztikusan kezelni az előttünk álló kihívásokat” – nyilatkozta Doug McMillon, a Walmart vezérigazgatója és egyben az Üzleti Kerekasztal elnöke.[17]

A kerekasztal vezérigazgató tagjai az ezt követő években kötelességtudón szajkózták új katekizmusukat. „Különösen nagyra értékeljük a vállalat fogalmának új meghatározását, valamint azt a kritikus gondolkodásmódot, amelyet ez a meghatározás a vállalatok számára jelent” – lelkesedett Beth Ford, a Land O’Lakes vezérigazgatója. „Vállalatunk talán még többre hivatott annál az amúgy is nemes célnál, hogy értéket biztosítsunk azoknak, akik a termékeinket és szolgáltatásainkat megvásárolják – állította Scott Stephenson, a Verisk Analytics vezérigazgatója. – A Verisk befogadó munkahely, amely értékeli a sokszínűséget és a különböző nézőpontokat.” Természetesen a „sokszínűség és a különböző nézőpontok” más, mint a „különböző nézőpontok sokszínűsége”.[18] Larry Fink, a világ legnagyobb befektetési társasága, a BlackRock vezérigazgatója nyílt levelet intézett a vezérigazgatókhoz, amelyben ismertette, hogy milyen lesz az a Fenntarthatósági Számviteli Szabványügyi Testület (Sustainability Accounting Standards Board), amely számos kérdéssel foglalkozik majd a munkaügyi gyakorlattól kezdve a munkaerő sokszínűségén át az éghajlatváltozásig. És így tovább, ezt követően még hosszan folytatódott a kijelentések sora.

Ha az évtized fordulója volt az a pont, ahonnan már visszaútról szó sem lehetett, akkor egyenesen átszakította a gátat a fekete George Floyd 2020-as halála. A feketék egyenlőségéért küzdő Black Lives Matter, azaz BLM mozgalom támogatása érdekében vállalatok egész sora – az Apple-től kezdve az Uberen át a Novartisig – terjedelmes nyilatkozatokat adott ki. A L’Oréal meglepő irányváltással újra felvette egy korábban elbocsátott modelljét, mivel a hölgy megjegyzéseket tett „a fehér emberek által elkövetett faji erőszakról”. Olyan köztiszteletben álló cégek, mint a Coca-Cola, vállalati programokat indítottak, amelyek keretében azt tanították a munkavállalóknak, hogy legyenek „kevésbé fehérek”, mert „kevésbé fehérnek lenni azt jelenti, hogy valaki kevésbé elnyomó, kevésbé arrogáns, kevésbé magabiztos, kevésbé védekező, továbbá alázatosabb”, és hogy „a fehér embereket úgy szocializálták, hogy eleve felsőbbrendűnek érezzék magukat csupán bőrszínük miatt”.[19] A Starbucks kijelentette, hogy előírja a vállalat felső vezetői számára az elfogultságellenes képzés elvégzését, és ahhoz köti javadalmazásukat, hogy növelik-e a kisebbséghez tartozók számát a munkavállalóik körében.

2021-ben az új irányzat megállíthatatlanná vált. A Delta vezérigazgatója – Georgia állam 2021-ben hatályba lépett új, szavazásra vonatkozó szabályaira[20] válaszul – kijelentette, hogy „a végeredmény elfogadhatatlan, és összeegyeztethetetlen a Delta értékrendjével”, miközben magyarázat nélkül hagyta, hogy miért érdekelne bárkit is, hogy a szavazásra vonatkozó törvény összeegyeztethető-e egy légitársaság értékrendjével.[21] A Coca-Cola vezérigazgatója hozzátette: „Most már olyan szövetségi jogszabályok támogatására összpontosítunk, amelyek országszerte védik a szavazáshoz való hozzáférés jogát, és választ adnak a szavazók elnyomásának problémáira.” Ez a kijelentés inkább hajazott valamelyik választási kampányalapot kezelő politikai akcióbizottság (Super PAC)[22] állítására, semmint egy üdítőitalgyártó nyilatkozatára.[23] A biotechnológiai iparág vezetői felszólították a vezérigazgatókat, hogy „aktívan vegyék fontolóra az alternatívaként szóba jöhető befektetéseket olyan államokban előirányzott befektetésekkel szemben, ahol a szavazók elnyomásáról szóló törvények léptek életbe”, és ösztönözzék „alternatív helyszínek kiválasztását konferenciák és nagyobb találkozók megrendezésére”.[24] Több száz más vállalat is hasonló nyilatkozatokat tett.

Tizenöt évvel ezelőtt az érdekelt felek kapitalizmusa esetleg kihívást jelenthetett volna az akkori rendszerrel szemben. Manapság ez a rendszer – és e rendszernek az ellenvélemény iránti toleranciája eltűnőben van. Al Gore nemrégen kijelentette, hogy az érdekelt felek kapitalizmusa az „üzleti élet bevált modellje”, és hogy azokat a vállalati felső vezetőket, akik nem ennek megfelelően járnak el, be lehet perelni a vagyonkezelői feladataik megszegése miatt.[25] Marc Benioff milliárdos, a Salesforce.com alapítója úgy nyilatkozott, hogy a részvényesek kapitalizmusa „halott”.[26] Mindkét oldalon akadtak politikusok – Elizabeth Warrentől Marco Rubióig –, akik meglovagolták ezt a lehetőséget. Az ügy mostanra alapvetően eldőlt. 2018-ban a The New York Times szerzője, Ross Douthat[27] az új irányzatot woke kapitalizmusnak nevezte el.[28] Én woke gazdaságnak hívom: ez az új gazdasági modell azt diktálja, hogy woke értékrenddel kell átitatni a nagyvállalatok üzleti világát.

Néhány közgazdász 2020 végén – Milton Friedman 1970-ben írt híres, a részvényesek kapitalizmusa mellett kiálló cikkének 50. évfordulóján – tett még egy utolsó, szerény kísérletet arra, hogy ellenálljon az új irányzatnak, és védelmébe vette a „Friedman-doktrinát”. Érveiket azonban legfeljebb azok a közgazdászok találták meggyőzőnek, akik szintén a gazdasági hatékonyság nyelvezetéhez szoktak, amelyből azonban hiányzik a másik oldal morális nimbusza. Például a Harvard közgazdásza, Greg Mankiw úgy érvelt a The New York Times hasábjain, hogy a vállalati felső vezetők valószínűleg nem rendelkeznek megfelelő készségekkel ahhoz, hogy a társadalmat szolgálják, és nem létezik olyan mérőszám, amellyel meghatározható, hogy egy felső vezető mennyire képes jól szolgálni a társadalom egészét.[29] A Chicagói Egyetem közgazdásza, Steven Kaplan pedig az érdekelt felek kapitalizmusáról szóló figyelmeztető meseként idézte fel az 1960-as és 1970-es évek amerikai autóiparának esetét: mivel az amerikai autógyártók partnerként és érdekelt félként kezelték a szakszervezeteiket és munkavállalóikat, ezért teljesítményükben jelentősen alulmaradtak a japán versenytársaikkal szemben.[30]

Ezek a közgazdászok szem elől tévesztik a lényeget. Az érdekelt felek kapitalizmusával kapcsolatban nem az az igazi probléma, hogy nem elég hatékony. Ami ennél nagyobb veszélyt jelent, az a következő: az érdekelt felek kapitalizmusa nem más, mint a Goldman-szabály a gyakorlatba átültetve. Azok a fiúk diktálhatják a szabályokat, akiknél az arany van. És nem csak a piaci, az erkölcsi szabályokat is.

Engem – és most egykori vezérigazgatóként szólok – mélységesen aggaszt, hogy a kapitalizmus ezen új modellje a vállalati hatalom olyan veszélyes mértékű kiterjesztését igényli, amely már az amerikai demokrácia aláásásával fenyeget. A vállalatoknak a társadalmi célok elősegítéséhez először meg kell határozniuk, hogy mely célokat részesítsék előnyben, és hogy milyen álláspontot képviseljenek. Ez azonban nem üzleti, hanem erkölcsi döntés kérdése. Amerika alapítása arra az eszmére épült, hogy a legfontosabb értékekről szóló döntéseinket demokratikus folyamatokon keresztül hozzuk meg, amikor minden állampolgár véleménye egyenlő súllyal esik latba; nem pedig, hogy egy szűk elitcsoport tagjai döntsenek maguk között. A társadalmi értékeinkről szóló viták helye a civil szférában van, nem pedig az amerikai nagyvállalatok fényes tárgyalóiban.

Szívesen hallgatom Larry Finket arról beszélni, hogy mely részvényeket tartja befektetésre érdemesnek, de állampolgárként nem igazán érdekel, hogy mik a nézetei a faji igazságosságról vagy a környezettudatosságról. Demokratikusan megválasztott tisztségviselőknek és a közszféra más vezetőinek, nem pedig vezérigazgatóknak és portfóliókezelőknek kellene vezetniük azt a vitát, hogy milyen értékek határozzák meg Amerikát. Az üzleti vezetőknek arról kell dönteniük, hogy mennyit kell költeni egy adott gyártóüzemre, vagy hogy a befektetéseket az egyik vagy a másik technológiára fordítsák-e, nem pedig arról, hogy a társadalom számára a minimálbér fontosabb-e vagy a teljes foglalkoztatottság, esetleg hogy Amerika karbonlábnyomának csökkentése lényegesebb-e, mint az ehhez vezető tevékenységek geopolitikai konzekvenciái. A vezérigazgatók semmivel sem alkalmasabbak az ilyen döntések meghozatalára, mint amennyire az átlagos politikus alkalmas arra, hogy, mondjuk, egy gyógyszeripari cég kutatás-fejlesztési kérdéseiben határozzon.

Világosan kell látni, hogy ez nem jelenti azt, hogy az állampolgároknak, beleértve a vezérigazgatókat is, tartózkodniuk kellene attól, hogy – szigorúan a saját személyes hatáskörükben – szót emeljenek egyes ügyekért. A vállalatok nem emberek, de a vezérigazgatók határozottan azok, és jó dolog, ha az állampolgárok személyesen is állást foglalnak a polgárokat érintő kérdésekben. De különbséget kell tenni aközött, hogy valaki állampolgárként hallatja a hangját, vagy a saját vállalata piaci hatalmát használja fel ahhoz, hogy a nézeteit a társadalomra erőltesse, miközben elkerüli a demokrácia nyilvános vitáinak szigorát. Pontosan ezt teszi Larry Fink, amikor a BlackRock társadalmi rendelkezéseket ad ki arról, hogy milyen vállalatokba hajlandó befektetni, és milyen vállalatokba nem, és ezt teszi Jack Dorsey is, amikor a Twitter következetesen cenzúráz bizonyos politikai nézőpontokat, másokat pedig nem. Amikor a vállalatok a piaci hatalmukat használják erkölcsi szabályok felállítására, akkor valójában megakadályozzák a többi állampolgárt a véleményük kinyilvánításában.

Érdekes módon az érdekelt felek kapitalizmusának legbuzgóbb támogatói manapság a liberálisok. Szép számmal vannak olyan progresszív gondolkodásúak, akik rajonganak az érdekelt felek kapitalizmusáért, ugyanakkor irtóznak a legfelsőbb bíróság által 2010-ben, a Citizens United kontra Szövetségi Választási Bizottság ügyben hozott döntéstől, mivel az megengedi, hogy a vállalatok adományokat nyújtsanak politikai kampányokhoz, és befolyásolják a választási eredményeket. Al Gore, az érdekelt felek kapitalizmusának egyik legfőbb támogatója visszataszítónak nevezte a döntést, és javasolta a megsemmisítését, mégpedig alkotmánymódosítás útján.[31] Hasonló kijelentéseket tett Joe Biden, Hillary Clinton és Barack Obama is.

Az érdekelt felek kapitalizmusáról mégis elmondható azonban, hogy a Citizens United-ügy felturbózott változata. Nemcsak megengedi a vállalatoknak, hogy befolyásolják a demokráciánkat, hanem megköveteli tőlük, hogy ezt tegyék, oly módon, hogy előmozdítják az általuk tetszőlegesen kiválasztott társadalmi értékeket. Paradox módon éppen azok, akik a leghevesebben hirdetik, hogy a „vállalatok nem emberek”, immár azt követelik, hogy a vállalatok cselekedjenek úgy… nos, mintha azok volnának.

Az érdekelt felek kapitalizmusának szószólói szerint teljesen következetes dolog egyfelől ellenezni, hogy a vállalatok pénzzel támogassanak politikai kampányokat, másfelől mégis azt követelni, hogy a vezetőik a társadalom egészének javát szolgáló programokat hajtsanak végre. Ez az érvelés azonban figyelmen kívül hagyja, hogy miért is rossz már eleve, ha a vállalatok befolyásolják a választásokat. Nemcsak a választás fontos, hanem az is, amit szimbolizál: az a gondolat, hogy a demokráciában minden ember szavazata egyenlő mértékben számít. Ez az, ami a választásban különleges. Ez az, ami miatt olyan nyugtalanító, ha a választás kapitalista befolyás alá kerül: ugyanis amikor dollárok keverednek a szavazatok közé, akkor többé nem minden ember szavazata számít egyenlő mértékben. Amikor a vállalatok kiválasztják, hogy melyik politikust fogják támogatni, akkor csak a saját érdekeiket nézik, és ugyanígy van ez akkor is, amikor arról döntenek, hogy mely „társadalmi célokat” akarják előtérbe helyezni. Al Gore vagy nem érti ezt, vagy pedig ESG-befektetőként[32] az új üzleti érdekei miatt kényelmetlen megértenie.

A demokráciában okozott kár ennél is nagyobb. Demokráciánk lényege nemcsak annyi, hogy novemberben voksolunk. Sokkal inkább szól arról, hogy a mindennapi életben megőrizzük a demokratikus normákat, így a szólásszabadságot és a nyílt vita lehetőségét is. Amikor a vállalatok politikai nyilatkozatokat tesznek, akkor ezzel kemény választás elé állítják azokat a munkavállalóikat, akik személy szerint nem értenek egyet a vállalat álláspontjával: vagy szabadon felszólalnak, veszélyeztetve a karrierjüket, vagy leszegett fejjel megtartják az állásukat. Amerikának nem így kellene működnie, manapság mégis sok amerikai számára ez a valóság.

Az pedig még ennél is rosszabb, hogy a pártpolitika most már az életünk olyan területeit is érinti, amelyek korábban politikamentesek voltak. A társadalmunk szerkezete függ attól, hogy bizonyos területeket politikamentes szentélyként őrizzünk, különösen a miénkhez hasonló, fokozottan megosztott társadalomban. Mostanáig az első osztályú profi baseballbajnokság, a Major League Baseball (MLB) volt az egyik ilyen ritka szentély: a szurkolókat összekötötte a baseball szeretete, akár feketék, akár fehérek, akár demokraták, akár republikánusok voltak. Ez a szentély is megszűnt azonban, amikor az MLB nemrég drasztikusan tiltakozott Georgia állam új szavazási szabályai ellen.

A demokrácia kétszeresen is veszít: az erkölcsi kérdésekről folytatott nyilvános vitát beszennyezi a vállalati befolyás, a társadalomban pedig, ahogy lassanként eltűnnek a politikamentes intézmények, felmorzsolódik a szolidaritás. Az érdekelt felek kapitalizmusa megmérgezi a demokráciát, a pártpolitika megmérgezi a kapitalizmust, és végül oda jutunk, hogy nem marad meg sem egyik, sem másik.

A gyakorlatban a liberálisoknak csak annyiban tetszik az érdekelt felek kapitalizmusa, amennyiben a vállalatok olyan társadalmi célokat mozdítanak elő, amelyeket ők személyesen vonzónak találnak. A liberálisok többsége rosszallja a legfelsőbb bíróság azon döntését, amelyet a Burwell kontra Hobby Lobby Stores ügyben hozott, mivel engedélyezi egy vállalatnak, hogy bizonyos fogamzásgátlók tekintetében korlátozza a munkavállalói számára rendelkezésre álló egészségbiztosítási lehetőségeket.[33] Ugyanezek a liberálisok mégis ujjongtak, amikor a Goldman Sachs kiadta a sokszínűségre vonatkozó rendelkezését a tőzsdei bevezetésre készülő amerikai vállalatok számára. Lényegét tekintve a Goldman sokszínűségre vonatkozó rendelkezése szintén a Hobby Lobby-ügy felturbózott változata. A Hobby Lobby kézműves termékeket árusító családi vállalkozás, amelynek a szabályzata csak a saját munkavállalóira vonatkozik, míg a Goldman kvótarendszere ténylegesen minden részvénytársaságot érint Amerikában. Ha a liberálisok elvi alapon rosszallanák a Hobby Lobby-ügyet, akkor el kéne borzadniuk azon a nyers társadalmi erőn, amelyet olyan behemótok gyakorolnak, mint a Goldman Sachs.

A woke gazdaság nem más, mint a haveri kapitalizmus 2.0 verziója, és a következőképpen működik: a nagyvállalati világ progresszívbarát értékrendeket használ fel arra, hogy elterelje a figyelmet a saját, profitért és hatalomért folytatott nyers törekvéseiről. Ezzel összehasonlítva a haveri kapitalizmus 1.0 egyértelmű volt: a vállalatoknak egyszerűen a törvényhozók kampányához kellett hozzájárulniuk a kedvező törvényi bánásmódért cserébe. Lássunk egy példát: a nagy Wall Street-i bankok lobbistákat foglalkoztatnak, akik befolyást gyakorolnak Washingtonra, és cserébe a bankok olyan kedvező szabályozásokban részesülnek, amelyekben kodifikálják azt a státuszukat, hogy ők azok a kapuőrök, akik a vállalatok tőzsdére vitele területén oligopóliumot élveznek. E szabályozások olyan összetettek és megterhelők, hogy a külső finanszírozás nélkül induló versenytársak nem tudnak beszállni az akcióba, így az oligopólium sértetlen maradhat. E játék legkomolyabb űzői, mint például a Goldman Sachs, még azzal is cifrázzák a mókát, hogy kölcsönadják a felső vezetőiket Amerika pénzügyminiszteri pozíciójába (például Steve Mnuchin – Trump elnök alatt – vagy Hank Paulson – George W. Bush alatt – és így tovább). És mindez végül kifizetődik: a győztesek – mint a Goldman Sachs – mentőcsomaghoz jutnak olyan nehéz időkben, mint 2008, míg a kevésbé ügyes versenytársak – mint a Lehman Brothers – főhetnek a saját levükben, Hank Paulson fütyül rájuk. Ez eddig elég egyszerű.

A haveri kapitalizmus 2.0 azonban ennél sokkal agyafúrtabb. Más forgatókönyvet használ, mint az 1.0 verzió, méghozzá a célból, hogy elkerülje a nyilvánosság figyelmét. 2020 januárjában, amikor a davosi Világgazdasági Fórumon David Solomon először hirdette ki a Goldman sokszínűségről szóló nyilatkozatát, éppen az a Bernie Sanders és Elizabeth Warren küzdöttek az elnökjelöltségért, akik ketten a legélesebben kritizálták, hogy az amerikai kormány 2008-ban mentőcsomagot adott a Goldman Sachsnak. Miután a Goldman Sachs évtizedeken át rimánkodott a haveri republikánusok és a centrista demokraták korrupt politikai-gazdasági egységpártjának, elérkezett a pillanat, hogy elkezdje az identitáspolitika megszállottjai, a szélsőbal kiengesztelését is, éppen akkor, amikor a Demokrata Párt e szárnya mindinkább megerősödött. A Goldman új vezérigazgatója woke-abb a woke-nál, és mellesleg diszkókban DJ-zik. Ez tehát a haveri kapitalizmus 2020-as kiadása; ehhez képest Hank Paulson divatjamúlt fickó.

Az bizonyos, hogy számos vezérigazgató, aki az érdekelt felek kapitalizmusát népszerűsíti, őszintén teszi ezt. Ken Frazier, a Merck korábbi elnök-vezérigazgatója olyan gyógyszeripari vezető, akinek csodálattal adózok azért, amit a vállalata a rák és egyéb betegségek kezelése terén elért. Ken Frazier 2020-ban nyilvánosan kijelentette, hogy az egyre fokozódó gazdasági egyenlőtlenség és faji igazságtalanság közepette az olyan vállalatok számára, mint a Merck fontos a „társadalom stabilizálása”, és itt az ideje, hogy ez az iparág is „felvegye a kesztyűt”. 2020 októberében egy nyilvános interjúban így nyilatkozott: „Végső soron az tölt el aggodalommal, amikor az emberek nem hisznek az intézményeinkben, nem hisznek a rendszerünkben, és nem hisznek abban, hogy létezik alapvető igazságosság. Ilyenkor arra gondolok, hogy a társadalmunk kezd szétesni.”[34] Azután 2021 első felében Ken volt az amerikai nagyvállalatok egyik legerőteljesebb szószólója, aki fellépett Georgia állam új szavazási szabályai ellen.[35]

Mivel magam is találkoztam Kennel, tanúsíthatom, hogy valóban hisz ezekben az eszmékben. Ő hiteles vezető; a vállalatomnál számos munkavállaló, aki korábban a Mercknél dolgozott, valóban tiszteli őt. A Merck emellett alapvetően különbözik a Goldman Sachstól: munkavállalói bázisát az motiválja, hogy javítsanak a betegek ellátásán, és nem az, hogy mennyi zöldhasú kerül a bankszámlájukra a nyereségosztási szezon végén. Én személy szerint nem feltétlenül gondolom, hogy az egyik eredendően jobb a másiknál, bár alapvetően különböznek egymástól.

Ken azonban nem veszi észre, hogy a saját tettei – bármilyen jó szándékúak is – valójában hozzájárulhatnak ahhoz, hogy az emberek elveszítsék a hitüket a rendszerünkben. Számos amerikai pontosan azért nem hisz már az intézményeinkben, mert a vezérigazgatók és más vezetők hatalmi pozíciójukat használják fel Amerikában a hétköznapi emberek hangjának elnémítására. Amikor a vezérigazgatók mondják meg az embereknek, hogy mit kell gondolniuk erkölcsi kérdésekről, akkor az emberek hite megrendül abban, hogy a véleményük valóban számít. Más szóval már nem hisznek a rendszerben.

Ezt a kérdést Kennel is megvitattuk. Ő George Mercket, a vállalat alapítóját idézte, aki szerint „a gyógyszer az emberekért van, nem a profitért”, és feltette a kérdést, hogy az érdekelt felek kapitalizmusának visszautasítása vajon azt jelenti-e, hogy fontosabbnak tartjuk a nyereséget a betegek érdekeinél.

A válaszom az volt, hogy nem. Hosszú távon csak akkor maradhat sikeres bármely gyógyszeripari vállalat, ha elsősorban a betegeit szolgálja. De ha a betegeket tartja a legfontosabbnak, akkor ez azt is jelenti, hogy a divatos társadalmi célokkal szemben is az ő érdekeiket kell képviselnie. Amint azt is, hogy nem érdekel bennünket, hogy az a személy, aki felfedezi a Covid–19 elleni gyógymódot, fehér vagy fekete, nő vagy férfi, illetve az sem fontos, hogy az a gyártási és forgalmazási folyamat, amely a gyógymódot a leggyorsabban juttatja el a betegeknek, karbonsemleges-e.

Lehet, hogy Ken liberálisnak vallja magát, de a nézetei ténylegesen azt a konzervatív, európai társadalmi elgondolást tükrözik, amely szkeptikusan tekintett a demokráciára, és meg volt győződve róla, hogy a jó szándékú elitnek kell összefognia a közjó érdekében, feltéve, hogy ezt a közjót ő maga határozhatja meg. Az Óvilágban ez gyakran azt jelentette, hogy a politikai vezetők, a vállalkozások és a munkavállalók elitje, illetve az egyházak – valamilyen kombinációban – együttműködtek a társadalmi célok meghatározásában és megvalósításában. Azonban Amerikától az volna elvárható, hogy ettől eltérő jövőképet kínál: azt, hogy az állampolgárok az elit beavatkozása nélkül, demokratikus folyamatokon keresztül – egyrészt nyilvánosan, nyílt viták keretében, másrészt pedig magánjelleggel a szavazóurnáknál – határozhatják meg a közjót.

Ez teszi Amerikát naggyá. Ez teszi Amerikát önmagává.

De napjainkban, a woke gazdaság beköszöntével a globális színtéren lassan visszalépünk az Amerika előtti Óvilág modelljéhez. Még a Vatikán is beszáll az akcióba. 2020 decemberében Ferenc pápa hallgatólagos jóváhagyását adta az érdekelt felek kapitalizmusára, amikor a Vatikánnal karöltve elindította a Befogadó Kapitalizmus Tanácsa (Council for Inclusive Capitalism) nevű szervezetet. A tanács „azzal büszkélkedik, hogy több mint 10,5 ezermilliárd dollár kezelt vagyont, 2,1 ezermilliárd dollár piaci tőkeellátottsággal rendelkező vállalatot, valamint 163 országban 200 millió dolgozót képvisel”.[36] A tanács nemcsak az esélyegyenlőséget támogatja, hanem a „kimeneti egyenlőséget”, valamint „nemzedékeken átívelő méltányosságot a környezettel kapcsolatban”. A tanács honlapján az egyik oldalnak disztópikusan azt a címet adták, hogy „Őrzőink”, és hátborzongató fotót közöl arról, ahogy milliárdosok – kezdve a salesforce-os Marc Beniofftól Wall Street-i nagyvállalati vezérigazgatókon és nagy gyógyszeripari cégek képviselőin át a Rothschild bankárcsalád európai leszármazottaiig – veszik körül a pápát, és fogadalmat tesznek, hogy „jó irányba változtatják meg a kapitalizmust”.[37] Az egyház és az állam, valamint a demokrácia és a kapitalizmus szétválasztásának amerikai jövőképét kiszorította ez az új, globális jövőkép arról, hogy mindezek gond nélkül keverhetők egymással – és így végül egyik sem marad meg a számunkra.

2019-ben részt vettem egy zárt ajtók mögött tartott fórumon, amelyet a J. P. Morgan rendezett startupvállalkozások alapítóinak egy válogatott csoportja részére. Ez volt az első alkalom, hogy meghívtak a soraik közé, tehát kíváncsian vettem részt az eseményen. A vacsora alatt Jamie Dimon, a J. P. Morgan vezérigazgatója szólt a közönséghez. Egy másik vezérigazgató feltette neki a kérdést: „Elgondolkozna-e valaha azon, hogy részt vegyen az elnökválasztáson?” Dimon egy pillanatig sem habozott: „Nagyon szeretnék elnök lenni. Csak az nem tetszik, hogy megmérkőzzem az elnökségért.” A közönség nevetett – nem azért, mert különös volt, amit mondott, hanem mert nyilvánvalóan igaz volt.

Dimon nem foglalhatta volna össze jobban számos olyan vezérigazgató indítékait, akik lelkesen elfogadják az érdekelt felek kapitalizmusát: lehetővé teszi a számukra, hogy kvázi politikai hatalmat gyakorolhassanak anélkül, hogy meg kellene tenniük a megválasztásukhoz vezető fáradságos utat. Ez a fáradságos út azonban szerves része magának a demokráciának.

Jamie Dimon valószínűleg soha nem ülhet az elnöki székbe. De azáltal, hogy az egyik legnagyobb bank vezérigazgatója, napjaink világában mégis hozzájut az általa áhított társadalmi platformhoz. Az elmúlt év nyarán, George Floyd halála után Dimon közzétett magáról egy olyan videofelvételt, amelyen az irodájában térdel, így demonstrálva az utcán tüntetők iránti szolidaritását. Széles körben dicsérték ezért a gesztusért. Nem tudtam nem szórakozni rajta. Az egyik megelőző évszázadban a J. P. Morgan alapítója, John Pierpont Morgan egyszer a következő elhíresült kijelentést tette: „Semmivel sem tartozom a nyilvánosságnak.” A maga idejében gyűlölték őt. Jamie Dimon nem olyan gazdag, mint John Pierpont Morgan, de megtanulta, hogy ha kijelentjük, hogy mindenért a nyilvánosságnak tartozunk, akkor valójában már semmivel sem tartozunk neki.

Sok amerikai jogosan vesztette el a hitét a kormányban, de azt még mindig elismeri, hogy fontos társadalmi problémákat kell megoldanunk. Ha a kormány cserben hagyott minket, akkor valaki másnak kell fellépnie. És ha ez a nagyvállalatok világa, akkor legyen így, nem igaz?

Szerintem nem. El kell ismerni, hogy a mai demokrácia nagyon messze sodródott attól az eszménytől, amelyet az alapító atyák elképzeltek. De tartozunk magunknak azzal, hogy a demokrácia rendbetételének embert próbáló munkáját belülről végezzük el, ahelyett hogy önös érdekeiket szem előtt tartó vállalati vezetőkre bíznánk ezt a kemény munkát. A demokráciánk ugyanazért fésületlen, amiért szép is: gyakran adódnak nézeteltéréseink polgártársainkkal a legnyomasztóbb társadalmi kérdéseinkről. A nézeteltérések kezelésének módja számunkra a polgári intézményeinkben folyó nyilvános vita, nem pedig a davosi hegyormokról kiadott nagyvállalati rendelkezések sora.

Nem azért kellene a kapitalizmus miatt aggódnunk, mert a vállalatok kizárólag a részvényeseiket szolgálják. A kapitalizmus egyszerűen erről szól. Az már komolyabb fejfájást okozhatna, hogy a kapitalizmus a dollárok politikai rendszerünkre gyakorolt hatásán keresztül elkezdte szennyezni a demokráciánkat – többféle módon is. A megfelelő válasz nem az, hogy szövetségre kényszerítjük a demokráciát és a kapitalizmust.

Amire igazán szükségünk van, az a kettő közötti társadalmi távolságtartás, hogy meg ne fertőzzék egymást.

Az „érdekelt felek kapitalizmusa” elvileg két dolog közül jelentheti az egyiket. Egyrészt, hogy a vállalatoknak pozitív lépéseket kellene tenniük az olyan fontos kérdések kezelése érdekében, mint a klímaváltozás, a rasszizmus és a munkavállalók jogai. Ez az a lehetőség, amelyet manapság a legtöbb cég meglovagol: tőkét rendel a klímaváltozás elleni küzdelemhez, adományokat ad a BLM részére, kötelező képzéseket tart a munkavállalóknak arról, hogyan kell „antirasszistának” lenni, és így tovább. Alapvetően ezt kritizálom ebben a könyvben. Ez a tendencia az elmúlt években keresztülviharzott az amerikai nagyvállalatok világán, és azzal fenyeget, hogy aláássa az amerikai demokrácia sértetlenségét.

Az érdekelt felek kapitalizmusának azonban van egy szimpatikusabb verziója is, amely sokkal egyszerűbb dologra utal: nevezetesen arra, hogy a felső vezetőknek a fontos üzleti döntések meghozatala előtt egyszerűen csak számolniuk kell a cselekedeteik negatív externáliáival, illetve nem szándékos következményeivel. Ez mindössze annyit jelent, hogy el kell kerülniük, hogy embereknek ártsanak. Úgy szól az érvelés, hogy mindannyiunknak alapvető erkölcsi kötelessége, hogy ne ártsunk másoknak, és ez a kötelességünk akkor sem szűnik meg, ha összefogunk, és elkezdjük magunkat vállalatnak nevezni.

Gondoljunk csak egy dohányipari cégre, amelyik esetleg döntés elé kerül, hogy vegyítsen-e a termékébe olyan összetevőt, amelytől az még erősebb függőséget okoz. Ezáltal mind a fogyasztók, mind a társadalom rosszabbul járna. Ha egy vállalat tudja, hogy a terméke ártalmas az emberekre, de a termék értékesítésére nem vonatkozik szakjogi tiltás, akkor – a negatívexternália-pártiak szerint – a vállalatnak minden körülmények közt önkorlátozást kell gyakorolnia, habár a profitmaximalizáláshoz vezető út az lenne, hogy a termékből a lehető legtöbbet értékesítse.

Elismerem, ez nehéz ügy. Elvileg még dilemmát is felvethet az érvelésemmel kapcsolatban. A való életben azonban ez a fajta eset ritkán fordul elő: a legtöbb olyan vállalati tevékenység, amelyről közismert, hogy árt az embereknek, az vagy törvénytelen, vagy hosszú távon valószínűleg rombolja a vállalat hírnevét – és csökkenti a nyereségét. Abban a hét évben, amikor a biogyógyszeripari vállalatom vezérigazgatója voltam, soha nem kellett ilyenfajta döntést hoznom: a vállalatunk elkötelezettsége az értékállóság mellett azt jelentette, hogy soha nem állt érdekünkben, hogy embereknek ártsunk. Mi gyógyszert gyártottunk, nem cigarettát.

Függetlenül attól, hogy mire jutunk ezekkel a nehéz ügyekkel kapcsolatban, a lényeg a következő: egy dohányipari vállalat döntése, hogy olyan összetevőket vegyít a cigarettáiba, amelyek csökkentik a függőség kialakulásának esélyét, alapvetően különbözik attól, amikor ugyanez a vállalat csekket állít ki a BLM-nek, vagy kötelezővé tesz egy antirasszista képzést arról, hogy hogyan kell „kevésbé fehérnek lenni”. Ahhoz a magától értetődő kötelességhez, hogy ne ártsunk az embereknek, nincs szükség arra, hogy a vállalatok az általuk elképzelt utópia szerint formálják át a világot.

Számos őszinte woke aktivista ellenáll e különbségtételnek – és ez a gyökere a nézeteltérésünknek. Az ő nézetük szerint maga a kapitalizmus jutalmazza rendszerszerűen, mondjuk, a fehér embereket a feketékkel szemben. Szerintük ez az egyenlőtlenség pontosan annak a kapitalista rendszernek a negatív externáliája, amely lehetővé teszi a vállalatok létezését. Tehát bármely vállalat, amely előnyhöz jut az amerikai kapitalista rendszerben, ennélfogva hozzájárul a rendszerszintű rasszizmushoz – és kötelessége ezt helyrehozni. E nézet szerint a Marlborónak pontosan ugyanazon okból kellene csekket kiállítania a BLM-nek, amiért kötelessége olyan összetevőket vegyíteni a cigarettáiba, amelyektől azok kevésbé okoznak függőséget.

Az – olykor elmosódott – határvonal, amely a között húzódik, hogy valaki aktívan jót cselekszik, vagy pusztán elkerüli, hogy másoknak ártson, az erkölcsfilozófia egyik neuralgikus vitatémája, és szoros kapcsolatban áll azzal, hogy miért is nem értek egyet az őszinte woke kapitalistákkal. A vitánk a következőre vezethető vissza: úgy gondolják, erkölcsi kötelességük, hogy minimálisra csökkentsék azt az ártalmat, amelyet már puszta „kapitalista létükkel” okoznak, én viszont úgy vélem, messze túllépik a hatáskörüket, amikor a saját, jóról alkotott elképzelésüket a piaci erejüket kihasználva próbálják meg érvényesíteni. Szerintem túlzott szívóssággal próbálják a világot megmenteni; szerintük csak igyekeznek nem rosszabbá tenni.

Pedig rosszabbá teszik. Még ha igazuk is van abban, hogy az amerikai rendszer egyes csoportoknak árt, az ártalom orvoslásának terhe az amerikaiakon nyugszik, és nekik kellene demokratikusan eldönteniük, hogy mi a teendő ezzel kapcsolatban. Nem valamelyik vezérigazgató feladata Amerika feladatait felvállalni; a valóságban ez csak újabb problémákhoz vezet. Szerintem még az őszinte woke kapitalisták sem ismerik fel, mennyi további ártalmat okoznak az amerikai demokráciának, amikor az üzleti élet elitje mondja meg a hétköznapi amerikaiaknak, hogy milyen ügyeket kell előtérbe helyezniük. Nézetem szerint ez olyan új negatív externalitást jelent, amelyet minden olyan vállalati vezetőnek fel kell mérnie, aki helyesen szeretne eljárni.

Tehát ebben áll a nézeteltérésem az őszinte woke kapitalistákkal. De még ennél is nagyobb a bajom a nem őszintékkel. Az őszinték a következőt nem értik: amikor olyan rendszert hoznak létre, ahol üzleti vezetők döntenek erkölcsi kérdésekben, akkor kinyitják a zsilipeket minden gátlástalan kollégájuk előtt, hogy visszaéljenek ezzel az újonnan felfedezett hatalommal. És sokkal több olyan vezérigazgató van, aki az igazságszolgáltatás nevében mohón ragadja magához a pénzt, mint ahány olyan, aki szabadgondolkodású a pénzzel és a hatalommal kapcsolatban, és csak az igazságszolgáltatás érdekli.

A jó cselekedetek leple alatt a nagyvállalatok szélhámosai elrejtik azokat negatív hatásokat, amelyekért nap nap után felelősségre lehetne őket vonni. A Coca-Cola az általa értékesített termékekkel csak fokozza a cukorbetegség és az elhízás járványát a fekete amerikaiak körében. A vállalatnak azt a kemény döntést kellene megvitatnia, hogy változtassa-e meg a palackban a kóla összetevőit. De a Coca-Cola felső vezetői ahelyett, hogy ezzel a kérdéssel küzdenének meg, rasszizmusellenes képzéseket tartanak a munkavállalóiknak, amelyeken arra oktatják őket, hogy „legyenek kevésbé fehérek”, és kisebbfajta vagyont fizetnek ki azoknak a sokszínűséggel foglalkozó, dúsgazdag tanácsadóknak, akik ezzel az ostobasággal házalnak. Ez a Goldman forgatókönyve is. Nem véletlenül; tervezetten.

Tehát az érdekelt felek kapitalizmusának a „mindössze megpróbálok senkinek sem ártani” verziója akaratlanul nyújt alapanyagot a modern woke gazdaság középpontjában álló igazi méreg kikeveréséhez. A valós életben nagyon kevés amerikai vállalat képes hosszú távon ártani az embereknek úgy, hogy eközben fenntarthatóan nyereséget is tudjon termelni, mivel a nyilvánosság idővel előveszi őket – mind a piaci mechanizmusok, mind pedig a demokratikus elszámoltathatóság útján. A woke kapitalizmus térnyerése azonban most már csavaros módon azt is megakadályozza, hogy ezek a javító mechanizmusok úgy működjenek, ahogy kellene nekik. Ez egyenértékű azzal, mint amikor valaki a repülőgép mosdójában manipulálja a füstérzékelőt – és ez a szövetségi jogszabályok szerint bűncselekmény, mivel azzal a kockázattal jár, hogy embereknek árthat.

Néhány vezérigazgató kollégám erre válaszul megfontolt érveket hoz fel. Nemrégen elbeszélgettem egykori egyetemi tankörtársammal, Nick Greennel, aki a Thrive Market, a nagyon sikeres, egészséges életmóddal foglalkozó kaliforniai cég vezetője. Jó barátok vagyunk (még befektetéseket is helyeztünk el egymás cégeiben), de nézeteltérés van közöttünk az érdekelt felek kapitalizmusáról. Nick szerint az érdekelt felek kapitalizmusa azért „működik”, mert a fogyasztók többet várnak a vállalatoktól. A fogyasztók olyan vállalatoktól kívánnak vásárolni, amelyek az ő értékrendjüket vallják. És ez gyakran azt jelenti, hogy a vállalatok olyan társadalmi célokat támogatnak, amelyek fontosak a fogyasztóiknak. Mi baj van azzal, ha a vállalatok egyszerűen csak azt teszik, amit a fogyasztók várnak tőlük? Nem éppen erről szól a kapitalizmus?

Nick nagyszerű vezérigazgató. Virágzó vállalkozást épített fel a semmiből. Minden dollár befektetés, amelyet néhány évvel ezelőtt a vállalatában elhelyeztem, most már csaknem száz dollárt ér. Tehát ha neki van mondanivalója arról, hogy miként kell nagyszerű vállalatot építeni, akkor rá odafigyelek.

Miután tehát elgondolkodtam a megjegyzésein, rájöttem, hogy az érdekelt felek kapitalizmusának gyakorló szakemberei többféle típusba sorolhatók, és mindegyikük esetében más-más kérdés merül fel. Először is ott vannak a woke felső vezetők, akik vállalatvezetői pozíciójukat használják fel egy adott társadalmi program elősegítésére. Ez a helyzet tele van megbízó-megbízott közötti konfliktussal. A megbízottnak az a dolga, hogy a megbízót képviselje. Például az ügyvéd a megbízott, és az ügyfele a megbízó. A megbízó-megbízott közötti konfliktus akkor merül fel, amikor a megbízott érdekei eltérnek a megbízó érdekeitől, például ha az ügyvéd nyilvánvalóan többet keres, ha az ügyfele elveszíti az ügyet. Vállalat esetében a megbízó a vállalat részvényeseinek összessége, a vezérigazgató pedig a megbízott. Sűrűn fordul elő, hogy a vezérigazgatónak az az érdeke, hogy a saját személyes márkájának fenntartásához használjon fel egy vállalatot, gyakran a vállalat részvényeseinek kárára. Ennek legfőbb áldozatai a vállalat részvényesei lesznek.

Ez különbözik a woke befektetők jelenségétől, akik fantáziaszegény vezérigazgatóktól követelik meg, hogy a befektetők cégeit olyan népszerű társadalmi célok előmozdítására használják fel, amilyeneket a befektetők maguk részesítenek előnyben. Itt nem a megbízott árulja el a megbízó érdekeit, hanem a megbízó (a részvényes) követeli meg pontosan, mit kell tennie a megbízottnak (a vezérigazgatónak). Erről szól valójában az ESG-befektetés. De nem csak az ESG-befektetők űzik ezt a játszmát. Az efféle aktivista befektetők között esetenként olyan szuverén államok és autokrata diktatúrák is akadnak, mint Kína, amelyeknek megvannak a maguk elképzelései arról, hogy milyen célokat kívánnak elősegíteni.

A woke felső vezetők és befektetők más-más problémákat vetnek fel, amelyeket a könyvben később ismertetek, de a dolgok legmélyét tekintve mindkettő az ilyenfajta paternalizmusra (atyáskodásra) példa. Mindkét eset arról szól, hogy az üzleti elit mondja meg a hétköznapi amerikaiaknak, mit tegyenek, és hogyan gondolkodjanak. Mindkettő egyaránt sérti az amerikai demokráciát. A kritikám leginkább erre a felülről lefelé ható elitizmusra irányul.

De a barátom, Nick egy harmadik, ettől elkülönülő jelenségről beszél, amikor a woke fogyasztók azok, akik a társadalmi változás előmozdítását követelik a vállalatoktól. Ezt hívom woke fogyasztói társadalomnak. Ez nem felülről lefelé építkező jelenség. Alulról szerveződő, széles körű igény, amelyet a fogyasztók támasztanak a vállalatok felé. Például 2020-ban sok fogyasztó bojkottálta a Goya Foods élelmiszermárkát azután, hogy a vezérigazgató Trump elnököt dicsérte. Ez nem új tendencia; 2012-ben a fogyasztók nekitámadtak a Chick-fil-A gyorsétteremláncnak, miután a vezérigazgatója az azonos neműek házasságát ellenző kijelentéseket tett. Ez különbözik a felülről lefelé ható elitizmustól, és önmagában is egyedi problémákat vet fel. A woke fogyasztói társadalom valóságos. Megoszt bennünket népként, a vásárlóerőt pedig fegyverként használja ahhoz, hogy elfojtsa az igazi vitát. A jelenségre nincs könnyű megoldás, mivel szabad országban élünk, és az emberek továbbra is azt csinálhatják, amit akarnak.

Alapvetően kulturális probléma ez, amely kulturális megoldást igényel, olyan megoldást tehát, amelyet se az üzleti élet, se a törvény nem képes biztosítani. A woke fogyasztói társadalom azonban közel sem olyan kiterjedt jelenség, mint amilyennek a vezérigazgatók és a befektetőtársaságok beállítják. A befolyásos felső vezetők és befektetőtársaságok gyakran mindössze üres kifogásként, a hatalom felülről lefelé irányuló megragadásának indoklására használják fel azt a gondolatot, hogy „a fogyasztók ezt igénylik, és mi csak azt nyújtjuk nekik, amit akarnak”. A részvénypiacon ritkán látni olyan lakossági kisbefektetőt, aki a BlackRock egyik befektetési alapját az alapkezelő által elfogadott társadalmi értékek miatt választja a Fidelity alapja helyett. A kisbefektető a befektetések teljesítménye, a díjak vagy a pénzügyi tanácsadó szívélyes mosolya alapján dönt.

A társadalmi célokat a valóságban a BlackRockhoz hasonló vállalatok és főképp a vezetőik arra használják fel, hogy helyet foglalhassanak a jó erkölcs panteonjában. Mindeközben néhány gondolatmorzsát hintenek a fogyasztók felé, hogy azok ráharapjanak a csalira, és a vásárlási döntéseiket ne csak a termékek tulajdonságai, hanem erkölcsi megfontolások alapján hozzák meg. És megannyi fogyasztó így is tesz, különösen, amikor elveszettnek érzi magát, és valamilyen célra vágyik, mint oly sok amerikai manapság. Ez annak felel meg, mint amikor az 1990-es években a Virginia Slims cigaretta eladásához fülbemászó reklámszignálokat alkalmaztak a bizonytalan tizenévesek megcélzásához. A woke fogyasztói társadalom akkor születik meg, amikor a vállalatok a vevőik bizonytalanságát és sebezhetőségét használják ki azért, hogy elvonják figyelmüket a termékeik áráról és minőségéről. Amint kiderült, az erkölcsi megfontolás marketingtaktikának is nagyszerű. Elég, ha megkérdezzük a Rettenthetetlen lányt. Ő (SHE) megmondja nekünk, mit vegyünk.

A 2008-as pénzügyi válság előtt a „kapitalista mértéktelenség” pazar költekezés formáját öltötte, és a pénz gyakran sztriptízklubokra, magánjachtokról való „törpedobálásra”, az amerikai futballbajnokság döntőjére, a Super Bowlra bérelt repülőgépekre és a szórakozás egyéb, nem túl dicséretes formáira ment el a vállalati Amex kártyákról.

A kapitalista mértéktelenséget az első sorból láthattam 2005-ben, amikor – egy évvel azelőtt, hogy a Goldman Sachsnál voltam gyakornok – az első gyakornoki időszakomat töltöttem. Azon a nyáron az Amaranth nevű fedezeti alapnál dolgoztam. A kevéssé ismert befektetési társaság 2004 őszén, a Harvard camposán tartott toborzást, és én azért mentem el a rendezvényre, mert a társaság ingyenvacsorát ajánlott fel egy elegáns étteremben. Az Amaranth külön orvosokból és tudósokból álló csapatot szerződtetett a biotechnológiai részvények szakmai értékelésére. Nagyon klassznak tűnt nekem, ezért úgy döntöttem, kipróbálom.

Azon a nyáron a legértékesebb tanulság az volt a számomra, hogy megértettem, mi a lényege, ha valaki tisztán a gazdagságot akarja elérni, a gazdagságért magáért. A társaság alapítója, Nick Maounis kegyeskedett időt tölteni a nyári gyakornokokkal ebédidőben. Lefegyverző nyíltsággal magyarázta el, hogy minden fedezeti alap célja az, hogy „egy nagy halom pénzt változtass át egy még nagyobb halom pénzzé”, és hogy „ezért sok pénzt fizessenek neked”. Egyszerűnek hangzott. Még őszintének is. Feltettem neki a kérdést: „Mi az ön fő célja a pályafutása során?” Csendben maradt, és mélyen elgondolkodott, majd így válaszolt: „Hogy milliárdos legyek. És hogy egy sportcsapat tulajdonosa lehessek.”

Sajnos Maounis soha nem érte el egyik célját sem, mert az Amaranth a következő évben közismerten összeomlott. Bonyolult taktikát alkalmazott arra, hogy sarokba szorítsa a földgázpiacot, ami rövid távon nyereséges stratégiának bizonyult, de a kártyavár összeomlott, amikor a piac élesen ellene fordult. Maounis ennek ellenére gazdagon került ki az egész helyzetből, mivel a fedezetialap-kezelők éves szinten rögzítik a nyereséget, és még ha mindenki más pénzét el is veszítik, általában akkor is úgy távoznak, hogy egy jó része náluk marad a jobb években termelt nyereségnek. Amint az egyik kollégám elmagyarázta, ebben nincsen semmi meglepő vagy akár tisztességtelen. Minden munkakörnél van egy kis mellékes. Ha valaki ápolónő, akkor néhány pluszgumikesztyűvel megy haza. Ha a pénzvilágban dolgozik, akkor néhány pluszdolcsit markol fel.