Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jen Besser, Shana Feste: Dirty Diana

Copyright © 2024 by Jen Besser and Shana Feste

All rights reserved.

Published in the United States by The Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York

Borító kép © Rocio Montoya

Borító design © Donna Cheng

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6414 03 8

A Dirty Diana kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerzők képzeletének szüleményei, vagy kitalált módon lettek felhasználva. Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, vagy élő, illetve halott személyekkel, teljes mértékben a véletlen műve.

Briannek és Bennek

Az álmok páncélozott autói
számtalan veszélyes tettre sarkallnak.

Elizabeth Bishop: Sleeping Standing Up

Prológus

—

Odakint a sátrunk felett az éjszaka sötét, mély és teljesen tiszta. Idebent lehunyom a szemem, és megpróbálok aludni. De a föld hideg és nagyon kemény a hátam alatt. Összeszorítom a szám, hogy ne vacogjon a fogam.

Biztosan melegebb van a te hálózsákodban.

Oldalra fordulok, hogy láthassalak. Újhold van, és csak a csillagok ragyognak. Álomszerű árnyalatba vonnak – a bőröd sima, kivéve ott, ahol kiserkent a borostád a sivatagban töltött három nap alatt. A szemed csukva, arcod a sátor szúnyoghálója felé fordítva, és ajkad, amely telt és tökéletes, nyugodt mosolyra húzódik, mintha álmodban csillagokat néznél. Biztosan nem fázol, mert a két karod a hálózsákon kívül van, nyugodtan pihen melletted. Csupasz és izmos mellkasod egyenletes ritmusban emelkedik és süllyed.

Órák óta nem szexeltünk, de úgy érzem, mintha évek teltek volna el.

Felkészültem rá, hogy a sivatagi nappalok forrók lesznek, az éjszakák pedig hidegek, vagy legalábbis figyeltem és bólogattam, miközben figyelmeztettél, de most már tudom, hogy nem voltam elég felkészült. Alábecsültem az időjárást, ugyanúgy, ahogy, mint kiderült, mindketten alábecsültük a körülöttünk lévő sziklás hegyeket. – A csúcs nem is olyan magas – mondtuk. – Másszunk fel! Úgy másztál felfelé, mintha a nap nem zavart volna, és ha nem lettem volna veled, sokkal gyorsabban haladtál volna.

A csúcs közelében elhaladtunk egy barlang bejárata mellett. Hangosan elgondolkodtam, vajon mi lakhat odabent. – Talán egy hiúz – mondtad, és vállat vontál. Így hát én is vállat vontam, és miközben azt mondtam: Király, hátráltam.

Az orromig húzom a hálózsákomat, és arra gondolok, bárcsak még egy réteg ruha lenne rajtam. Más érzés lehet a hálózsákodban. Elképzelem, hogy átmászom. De nem vagyok benne biztos, hogy szeretnéd, ha felébresztenélek. A kapcsolatunk annyira friss, hogy minden döntés hangsúlyosnak tűnik, mintha végzetesen félre lehetne értelmezni – ha felébresztelek, az azt jelezné, hogy nem értem a határokat és a tér fontosságát, amely egyensúlyt teremt a fizikai közelségünk intenzitásában. Ez a gyermeki lét bódító, de egyben ingoványos talaj és bizonytalan is.

Ilyen mámorító volt az elmúlt három nap, mindketten beindultunk a legapróbb dolgoktól – egy lassú szippantástól a füves cigiből, a vállamról lecsúszó melltartó pántjától. Folyamatosan fel-felnézünk a munkánkból, hogy rajtakapjuk
a másikat, ahogy bámul.

Behúzom a két karomat a pulóverem ujjába egy kis extra melegért, és a sátor szúnyoghálós tetején keresztül bámulom a csillagokat. A meredek sziklás ösvényre gondolok, a barlang bejáratára. És a hiúzra.

Eszembe jut a gyapjúsapka, amelyet olyan könnyelműen ott hagytam a tábortűznél. Hirtelen ez tűnik az álmatlanságom megoldásának. Majd felmelegít. Meg kell szereznem.

Kibújok a hálózsákomból, óvatosan, nehogy felébresszelek, felhúzom a sátor cipzárját, és csendben kilopózom az éjszakába.

A levegő olyan hideg, hogy már csíp. Egy bagoly van a közelben; hallom, miközben a sapkámat keresem a kialvófélben lévő tábortűz mellett, hangos és éber. A táborhelyünket övező fák kékes fényt árasztanak, és a lábamhoz közel valamilyen gyík iramodik el. Olyan könnyen megijedek, hogy elnevetem magam.

Mélyen beszívom a levegőt, és a tűz utolsó vörös parazsában találok vigaszt, a kezemet fölé nyújtom, hogy felmelegítsen. Ahogy a vállam ellazul, magamba szívom a csendet.

– Diana! – A hangod hallatán összerezzenek. A vállamnál fogva magad mellé húzol. A zseblámpád fénye megvilágítja a fákat, táncot jár rajtuk, amíg meg nem állapodik egy szempáron – fényes és ragyogó, amely egyenesen ránk mered. – Menj vissza a sátorba!

Megáll bennem az ütő, majd lassan ellépek. A szempár figyel.

Odabent addig világítunk a sátor ablakán keresztül, amíg a nyúlánk, macskaszerű alak el nem somfordál a hegyek felé az éjszakába.

– Gondolod, hogy visszajön?

– Biztonságban vagyunk – mondod, de a szíved még mindig hevesen kalapál a mellkasodban, ahogy az enyém is. A csendben tanulmányozzuk egymást – tágra meredt tekintetünk éber, a testünk megdermedt. Először az én nevetésem töri meg a feszültséget, aztán a tiéd.

– Ez félelmetes volt – mondod.

– Úgy bizony.

A sátor kicsi, de a köztünk lévő távolság hirtelen túl nagynak tűnik. A tekinteted a szememről a számra siklik. A nyakadat tanulmányozom, a vastag karizmodat, az arcodat.

Amikor az ajkaink összeérnek, rájövök, hogy reszketek. A szád meleg és sós, és addig csókolózunk, amíg mindketten nem érezzük a testemből sugárzó forróságot. Leveszem a pólómat. Hátradőlsz, hogy gyönyörködj a mellem ívében, amely puha és kívánatos a sápadt fényben.

Lehúzod a hálózsákod cipzárját, és takaróként teríted ki számunkra. Hanyatt fekszünk, mindketten meztelenek vagyunk, csak a kezünk ér össze finoman. Megpróbáljuk lelassítani ennek a pillanatnak az eksztázisát.

– Nem akarok holnap visszamenni a városba – mondom. Amikor visszamegyünk, az az érzésem, minden el fog párologni, minket is beleértve.

Nézem az éjszakai égboltot, de túlságosan elvonod a figyelmemet. Amikor feléd fordulok, te már megfordultál, hogy találkozz a tekintetemmel. Magadhoz húzol. Meleg a bőröd, mintha csak az imént napoztál volna.

Hozzád simítom a csupasz hasamat, és érzem, hogy egyre keményebb leszel.

A kezembe veszlek, és te felnyögsz.

– Hol vagyok? – kérdezed.

Elmosolyodom, és szorosabban ölellek.

– És mit csinálunk?

Nevetek.

– Az életünkkel, vagy ebben a pillanatban?

Megcsókolsz, és gyengéden megharapod az alsó ajkamat.

– Mindkettő.

– Kempingezünk. – Aztán hozzáteszem: – És azért is jöttünk ide, hogy szexeljünk. Méghozzá sokat.

– Ühüm, persze – mormogod, miközben még mindig csókolsz.

– És talán elbújunk a világ elől. – Átvetem az egyik lábamat rajtad, aztán az egész testemmel föléd kerekedem. – Vagy talán senki sem keres minket. – Talán csak a bagoly figyelmét keltjük fel.

– Még mindig fázol?

Válaszul széttárom a lábamat, csak egy kicsit, hogy a legmelegebb, legpuhább részemet az kezedhez simíthassam.

Élvezettel hátrahajtod a fejed, és megragadod a csípőmet.

– Szeretek elbújni veled.

– Én is. – Végigcsókolom az arcodon lévő borostát. Te még jobban magadhoz húzol, és a torkod mélyéről feltörő nyögések betöltik a sátrat. És egymásba szeretünk, teszem hozzá, de csak magamban.

A lábammal átkulcsolom a tiédet, majd az egész testemmel végigsimítalak. Muszáj, hogy érezzelek magamban. Ez már nem vágy, hanem szükséglet. Megemelem a testem, és előrebillentem a medencémet, hogy a péniszed hegye belém hatolhasson.

– Várj! – Megfogsz a csípőmnél fogva. – Hadd érintselek meg először.

Aztán óvatosan rám ereszkedsz, az alkarod mellettünk a földnek nyomódik. Szélesebbre tárom a lábamat. De te a fejedet ingatod.

– Ne mozdulj! – A fejem fölé szegezed a csuklómat. A forróság hulláma önt el, és mégis kicsit megmozdulok alattad, remélve, hogy érezni fogom a keménységedet. Ismét megrázod a fejed. – Ne mozogj! – suttogod.

Elengeded a csuklómat, és végigsimítod az oldalamat. A kezem szabad, de most már nem mozdítom. Becsukom a szemem. Mindketten valahol máshol vagyunk, egyfajta lázas sötétségben lebegünk, ahol az egyetlen dolog, amire összpontosítani tudok, hogy kövessem az útmutatásaidat a gyönyör mélységei felé.

Megcsókolod a nyakamat, ahol a mellkasommal találkozik, kezedbe fogod a mellem. Aztán megcsókolod a mellbimbómat. Az ajkad érintésére megkeményedik. Két ujjadat belém csúsztatod, és tudom, hogy érzed, mennyire nedves vagyok. Nem tehetek róla, a kezem megragadja a tiédet.

– Kérlek – suttogom –, dugni akarok veled. – De te ott tartod a kezed, ahol van, és lassú körökben mozgatod az ujjaidat.

– Azt akarom, hogy bennem legyél! – mondom.

– Bízz bennem!

A hangod hallatára, mélyen és éhesen, feszítő nyomás gyűlik fel bennem, amelyet csak te tudsz feloldani. Vagy talán arról van szó, hogy úgy, mint te, még senki sem próbált meg ennyire közel kerülni a testem térképéhez.

Minél telítettebb leszek, annál jobban mocorogni akarok, hogy arrább kerüljek tőled. Küzdök a késztetés ellen, hogy elhúzzam a kezed, és egy buborék felébred bennem. Azon tűnődöm, hogy vajon elpárolog, vagy inkább megnő?

Elröppen, és én időt kapok arra, hogy levegőhöz jussak.

– Maradj a pillanatban! – súgod a fülembe.

Homorítok, és egyre mélyebbre nyomulsz belém. A borostád szúrja az arcomat, és égető érzést hagy maga után. Ezúttal a buborék visszatér, és most már szaporodik. A szám kinyílik, egyre gyorsabban és erőteljesebben veszem a levegőt.

– Bízz bennem! – mondod. – Olyan közel vagy.

A csípőm a kezeddel együtt mozog, arra ösztönözve, hogy erősebben nyomd, maradj tovább, addig csináld, amíg el nem olvadok körülötted.

– Olyan közel vagy – ismételgeted, mintha jobban ismernéd a testemet, mint én.

Addig mozgok a kezed ellenében, amíg el nem török.

– El fogok élvezni. – Hangosan kijelentve ezt, engedélyt adok rá a testemnek. A fejem hátrahanyatlik, és belekiáltok a sivatagi égbe.

Mosolyogsz, éhesen megcsókolsz, és akkor tudom, hogy még nem végeztünk.

A testem megremeg.

– Mi volt ez? – kérdezem.

Te csak mosolyogsz, és a csókok között megkérdezed:

– Megdughatlak?

A testem a tiéd. Azt csinálsz vele, amit csak akarsz. Bólintok és hátradőlök a meleg hálózsákra, széttárom a lábamat neked, a combjaim még mindig remegnek. Gyorsan belém hatolsz, és a vastagságod még hangsúlyosabbá válik. Összeszorulok körülötted, mintha könyörögnék, hogy maradj. Soha ne menj el!

Megragadod a kezem, az ujjaink összefonódnak, belemélyednek a kemény talajba.

– Istenem, annyira jó érzés benned lenni! – suttogod.

Rád gördülök, hogy a lábam körbefonja a derekad. Te is felülsz, megfogod a csípőm. A szádba veszed a mellem, harapdálod a mellbimbómat, majd szopogatod, mintha bocsánatot kérnél. Megemelem és leeresztem a csípőmet, ahogy egyre mélyebbre nyomulsz belém. Együtt mozgunk, egyre gyorsabban és gyorsabban.

Hátradőlök, és furcsa csiklandozást érzek a nyakamon. Meleg. Túlságosan is meleg. Végigsimítok ott, ahol éreztem.

Kiegyenesedem, és rád koncentrálok. A testünkre összpontosítok, ahogy a bőröd az enyémhez ér, az érzésre, ahogy dugunk.

Most egy csiklandozást érzek az arcomon. Inkább egy cirógató szél. Elhessegetem. Ellenedben mozdulok, de a testünk egymásnak feszülése megszűnt. Érzem a kemény földet magam alatt – de én vagyok felül, téged kellene hogy érezzelek, nem a földet. A furcsa, most már idegesítő szellő visszatér, elterelve rólad a figyelmemet.

Lenézek, de te elfordulsz. Nem látom az arcodat.

Erősen lehunyom a szemem, és visszavezetem magam a testembe, a gyönyör hullámaiba. Kétségbeesetten vissza akarok térni a köztünk lévő forróságba.

De most valahol máshol vagyok.

Hirtelen kinyílik a szemem. Egyenesen a mellettem alvó férjem arcára nézek. Nem egy sátorban vagyok, vagy a csillagok alatt. Hanem a hálószobánkban, ropogós, hajszálcsíkos ágynemű alatt.

A forróság, amit érzek, nem a saját vágyam, hanem a férjem lélegzete az arcomon, meleg és állott. Minden egyes kilégzéskor olyan hangot hallat, mint egy apró biciklipumpa, amely keményen dolgozik, hogy felfújjon egy hatalmas mentőcsónakot.

A párnába süllyesztem az arcomat, és visszavágyom az álomba, a sátorba, a hideg, csillagos éjszakába.

De hiába. Már ébren vagyok.

Dallas,
Texas —
MOST

1. fejezet

—

A házunkban van egy szoba, amelybe ritkán tesszük be a lábunkat. Ez a harmadik a három hálószobából, kicsi, négyzet alakú, amelyben senki sem alszik. És ez az egyetlen helyiség, amelyben még mindig padlószőnyeg van. Vastag, krémfehér szőnyeg, amelyet még az előző tulajdonosok tettek le.

Oliverrel csak azért jöttünk ide, mert csomagolópapírt kerestünk, hogy becsomagolhassuk a kis műanyag sellőt, amelyet lányunkkal, Emmyvel együtt vett, Emmy legjobb barátnője születésnapjára.

– Becsomagolták volna nektek a boltban – mondom. Nem bírom visszafogni magam. – Ingyen.

Oliver a zsúfolásig pakolt szekrény felé pillant.

– El kellett iszkolnunk onnan, mielőtt Emmy elcsórt volna valamit.

– Oliver! – nevetek. – Az csak egyszer történt meg. Majdnem egy évvel ezelőtt.

Amikor ötéves volt, a lányunk elcsent egy csomag rágót a közértből a pénztárnál, majd ártatlannak tettette magát a kocsiban, miközben megpróbált lufit fújni.

– Emmy tolvaj, Diana. Egy kőkemény kleptomániás. – Oliver elmosolyodik, és kihátrál a szobából, hagyja, hogy én keressek csomagolópapírt.

Kezdetben Oliverrel arról álmodtunk, hogy ez a szoba a közös műtermünk lesz. Túl szűk ahhoz, hogy Oliver rendes műhelyt rendezzen be, de remek délutáni fényt kap, és elférne benne egy olyan rajzasztal, amilyenre mindig is vágyott. Nekem pedig lenne helyem egy festőállványnak és a festékeknek.

Amikor találkoztunk, huszonhat éves voltam, Dallasban éltem hét lakótárssal egy lepusztult házban, amit mindannyian művészkommunának akartunk beállítani. „A Co-op”-nak hívtuk, de inkább egy partiház volt, amit soha senki sem takarított ki. Egyszer elszántan felragasztottam egy házimunka-táblázatot, feliratkozó rubrikával együtt, azt hittem, ez majd megoldja a dolgokat. Ahelyett, hogy a saját monogramjukat jelölték volna be, a lakótársaim Matthew McConaugheyt írták be vécétisztításra, és Sir Alec Guinness szellemét a konyhai feladatokhoz.

A nyár legforróbb időszakában valaki nyers húst hagyott a konyhamalacban, ami aztán megkukacosodott, így elkezdtem az ételt a szobámban tartani. Néha délutánonként azzal szórakoztattam magam, hogy lerajzoltam a házat és a lakótársaimat, megszépítve, de azért egy kicsit groteszk módon. Elküldtem egy adag rajzot Barry barátomnak Santa Fébe, a többit pedig a legjobb barátnőmnek, Aliciának, aki New Yorkban tanult a filmiskolában. „Dirty Diana”-ként, azaz Piszkos Dianaként írtam alá, mert a túlzó co-opos kalandjaimról szóló történeteimtől Barry elborzadt, Alicia pedig jót nevetett rajtuk. Mindketten hosszú, kedves leveleket írtak válaszul. Egyszer Alicia csak egy cetlit küldött, amelyen ez állt: „Pislogj kétszer, ha küldjem a segítséget”, mindezt egy tiszta konyhai szivacsra ragasztotta.

Aztán egy este, valószínűleg az alkalmazottaknak készített vacsorától, ételmérgezést kaptam az étteremben, ahol pincérnőként dolgoztam, és a Co-op földszinti fürdőszobájában kellett meghúznom magam. A lakótársaim bulit rendeztek, és amíg én az arcomhoz tapadó, csapzott, hosszú, sötétszőke hajjal a hányás végéért fohászkodtam, a bulizók átléptek rajtam, hogy használhassák a vécét. A fürdőkád mellett összegömbölyödve észrevettem, hogy a kád szélét összefirkálták filctollal. Valaki egy elég jó gördeszkázó Bart Simpsont rajzolt, valaki más pedig egy versikét írt: Itt ülök, a seggem kitágul / egy Texas nagyságú cucc kiszáguld. A fejem majd szétrepedt a fejfájástól, és abban a pillanatban azt gondoltam: Szép rím. De az időmérték nem stimmel. Másnap elkezdtem új lakóhelyet keresni.

Öt garzonlakást láttam, mindegyikben szivárgást tapasztaltam és furcsa szagokat éreztem, aztán elsétáltam a listámon szereplő utolsó helyre, egy masszív, szürke, stukkóval díszített házhoz egy csendes utcában, a bejárat két oldalán vidám, rózsaszín rózsabokrok virítottak.

Egy fickó ült kint, és nyugodtan csapkodta a szúnyogokat.

– Ms. Reece?

Tökéletes négyzetre hajtogatta a papírt, amelyet olvasott, felállt, és a nadrágzsebébe dugta. Az öltözéke alapján sokkal idősebbnek néztem, khaki színű vászonnadrág és mentaszínű, legombolt gallérú inget viselt, így csak amikor a közelébe értem, jöttem rá, hogy korban közel állunk egymáshoz. Dús barna haja, széles válla és kékeszöld szeme volt, amely olyan volt, mint amilyennek egy közép-nyugati tavat elképzeltem a nyár derekán, nincsenek hullámok, csak a meleg, csillogó víz.

Elnézést kértem, amiért megvárakoztattam.

– Rossz buszra szálltam. Igazából kétszer is. Leszálltam a rossz buszról, hogy elérjem a megfelelőt, és a rosszra szálltam vissza. – Figyeltem az arckifejezését, azt a kedves szempárt, és elképzeltem, hogyan rajzolnám le: tökéletesen egyenes orr, szemöldöke alól néz fel rám, gondolatbuborékkal a feje fölött: Jézusom, ki küldte ezt?

De a valóságban nem ült ki ítélet az arcára, nyugodt tekintete még csak meg sem rebbent. Félresöpörtem a frufrumat a homlokomból, és azt kívántam, bárcsak megmostam volna a hajam ahelyett, hogy egy kusza kontyba csavartam volna a tarkómon.

– És aztán a harmadik buszon nem működött a légkondi, így bár a jó buszon voltam, határozottan úgy éreztem, hogy… – Ott volt, egy apró, de jól látható ránc a két szemöldöke között. – A megfelelő busz volt – fejeztem be. – De úgy éreztem, mintha rossz busz lett volna.

Nem szólalt meg, mintha hagyta volna, hogy levegőhöz jussak.

– Oliver Wood vagyok. A 4B-t jöttél megnézni?

– Így van. Diana vagyok.

Kezet fogtunk, és követtem a lifthez. A hely olyan szűk volt, hogy egymás mellett állva a vállam a bicepszét súrolta, éreztem az arcszesze illatát, amely könnyű és tiszta volt. Amikor az ajtó becsukódott, előrehajolt, és háromszor megnyomta a negyedik emelet gombját. Semmi sem történt. Csendben vártunk, majd újra megpróbálta. Még mindig semmi. Úgy tűnt, ez feldühítette, ezért ugrálni kezdtem, és a lift egy rándulással elindult.

– Köszönöm. – Megköszörülte a torkát. – Régóta élsz Dallasban?

– Nem igazán. Körülbelül egy éve.

– Iskolába jársz?

– Nem. Festek. – A liftben meleg volt, és csend, ezért hozzátettem: – Épp most jelent meg egy könyvem.

– Tényleg? – A szemöldöke felszaladt, mintha őszintén örült volna nekem. – Majd megveszem.

– Elég nehéz megtalálni. Egy kis helyi kiadó adta ki.

– Ó! – A csalódottsága meglepett.

– Küldhetek egy példányt?

A könyv volt az oka annak, hogy Texasban kötöttem ki, miután egy szerkesztő olyan bátorítóan nyilatkozott a munkámról, és még egy szobát is talált nekem a Co-opban. Elképzeltem, mi történne, ha elővennék egy példányt a szűk liftben, és ezzel az udvarias idegennel együtt lapozgatnánk a festményeimet, amelyek közül néhány a szexuális vágyakozás különböző állapotában lévő nőkről készült, és amelyeket az adott nők vágyairól készített interjúkkal kereteztem.

– A nagynéném fest – szólt közbe Oliver.

– Tényleg?

– Többnyire portrékat. A kutyájáról. – Lehalkította a hangját, mintha a hölgy a közelben lett volna. – Kicsit ijesztők. De ha belegondolok, a kutyái is elég ijesztők, szóval lehet, hogy tehetségesebb, mint gondolom.

– Talán. – Elmosolyodtam, és éreztem, hogy ellazul a válla.

Oliver elvezetett a lakás ajtajához, majd egy óriási kulcscsomót húzott elő a táskájából, és egymás után próbálgatta a kulcsokat, a füle hegye pedig rózsaszínűvé vált. Végül kattant egyet a zár, és felsóhajtott. – Szigorú biztonsági fokozat, igaz? Még a bérlő sem tud bejutni a saját lakásába.

A lakás nem volt valami nagy: egy négyzet alakú szoba, két kis ablakkal, az egyik a parkolóra, a másik pedig a rózsákra nézett. Egy kis konyhasarok egy kis méretű hűtőszekrénnyel, egy elektromos platnival és egy mosogatóval. Oliver belenézett a papírjába, majd kijelentette:

– Minden készülék új! – Aztán kinyitotta a hűtőszekrényt, és talált egy félig üres flakon ketchupot, egy flakon majonézt és egy Coors Light sört. – És micsoda kiszolgálás!

Amikor felnevettem, megkönnyebbültnek tűnt.

– Körbevezetnélek a lakásban, de igazából elég csak körbeforognod – mondta. – Nem mintha ez rossz lenne. Kevesebbet kell takarítani.

Eszembe jutott a Co-op filctollköltészete és a ragacsos fürdőszobapadló. – Nekem tetszik.

– A víz- és a szemétdíj is benne van. Szeretsz fürdőkádban fürdeni?

– Igen.

– Az jó. Én is szeretek fürdeni. – Kinyitott egy ajtót, pont velünk szemben, aztán elsápadt, amikor meglátta a fürdőszoba méretét, amiben a vécé is alig fért el, nemhogy egy kád. – Tényleg szörnyű vagyok ebben.

– Valójában ez a legszebb lakás, amit ma láttam.

– Igen, de megérdemelsz egy kádat. – A meghittség mindkettőnket meglepett, és Oliver elpirult.

– A konyha határozottan a legjobb, amit ma láttam.

– Szoktál főzni?

– Egyáltalán nem. – Aztán, mivel az volt a benyomásom, hogy egyikünk sem akarta, hogy véget érjen a lakásnézés, kinyitottam a hűtőt, és kivettem a Coors Lightot. – Nagyra értékelem a kiszolgálást.

Ismét elmosolyodott, kivette a kezemből az üveget, és kinyitotta a kulcscsomóján lévő számos kulcs egyikével. A sör hideg és finom volt, visszanyújtottam neki, felajánlva, hogy megosszuk.

– Adnék neked egy poharat, de… – körbemutattam az üres konyhában. – Leülhetnénk a képzeletbeli kanapémra?

Elgondolkozott az invitáláson, vagy elgondolkozott rajtam, és közben elképzeltem a manga stílusú hanghatás buborékját a fejünk felett: fülsiketítő csend. Oliver megforgatta a sörösüveget a kezében. Aztán a fal felé intett, ahol egy kanapénak kellett volna állnia.

– Nem számítottam rá, hogy a cseresznyepiros bőrt választod végül, de jól mutat itt.

Elnevettem magam.

– Illik a poháralátétekhez, amiket nekem makraméztál.

Leültünk a padlóra, és adogattuk egymásnak a sört. A nap utolsó narancssárga fényű sugara eltűnt a nyugatra néző ablakban, de egyikünk sem mozdult, hogy felkapcsolja a villanyt, és a szoba homályba borult.

Végigsimítottam az ujjaimmal a szépen felporszívózott szőnyegen.

– Látszik, hogy a szőnyeget most tisztították ki. Köszönöm.

Komoly volt az arckifejezése.

– El kell mondanom, hogy valójában nem én vagyok az ügynök. Ez az épület a szüleimé. Connie-nak, a nőnek, aki általában megmutatja a helyet, el kellett mennie a gyerekéért, ezért mondtam neki, hogy majd én beugrom helyette.

Megkönnyebbültem, hogy mindkettőnknek volt beismernivalója.

– Az igazat megvallva, nem igazán engedhetem meg magamnak ezt a lakást. Csak annyi pénzem van, hogy kifizessem az első hónapot és a kauciót. De annyim már nincs, hogy előre kifizessem az utolsó havi bérleti díjat. – A fejemet a falnak támasztottam. – Valamint borzalmas a hitelképességem.

Miközben beszéltem, a tekintete hol a szememen, hol az ajkamon volt.

– Van munkád? Úgy értem, a festésen kívül?

– Pincérnő vagyok. A Momo’sban.

– Az a harmincas évekbeli gengszterhely? Az, ahol a pincérnők azt mondják, hogy „felejtsd el” minden alkalommal, amikor a vendég azt mondja, hogy „köszönöm”?

– Az vagyok én. – Felemeltem a kezem, mintha rablótámadás esne meg velem éppen. – Voltál már ott?

Megrázta a fejét.

– Láttam a hírekben. A tulaj szexuális bűnöző, ugye?

– Hm. – A megjegyzését alaposan átgondoltam. – Így már érthető.

– Nos – Oliver lenézett az ölébe –, mostantól fogva a szabadidőmet arra fordítom, hogy új munkát találjak neked.

– Köszönöm.

Közelebb hajolt, és gyengéden megbökte a vállamat a vállával.

– Felejtsd el!

Nyolc évvel később, amikor beköltöztünk ebbe a három hálószobás házba Dallas egyik kerületében, már terhes voltam Emmyvel. A következő néhány hónapot azzal töltöttük, hogy felkészüljünk a babára, kiválasztottuk a szobája színét, és az IKEA-s bútorok használati utasításain töprengtünk. Oliver, aki gyönyörű fabútorokat tudott készíteni a nulláról, az összeszerelési útmutató láttán hozzám hasonlóan összezavarodott.

– Ez nem lehet így jó – mondta, és megfordította a lapokat száznyolcvan fokkal, majd vissza. – Hiányzik egy darab?

Aztán megérkezett Emmy, és vele együtt az álmatlan éjszakák, a folyamatos aggodalmaskodások, megfejelve a színtiszta örömmel és a véget nem érő mennyiségű szennyes mosásával.

Most Emmy hatéves, és ez a szoba tele van műanyag tárolóládákkal, színültig gyerekjátékokkal, amelyekhez már túl nagy, ruhákkal, amelyeket már kinőtt, és egy hatalmas Madame Alexander babagyűjteménnyel, amelyről Oliver nem meri bevallani az anyjának, hogy Emmynek rémálmai vannak. Felcímkéztük a ládákat ADOMÁNY felirattal, és újra és újra megígérjük magunknak, hogy a következő hétvégén túladunk rajtuk. Ez most már egy állandó vicc lett. Este, amikor ágyba zuhanunk, és egyikünk szomjas, de túl lusta ahhoz, hogy megmozduljon, azt mondja a másiknak: – Ha hozol nekem egy pohár vizet, esküszöm, hogy elviszem a ládákat. Holnap.

Ami viszont nincs ezekben a ládákban, a csomagolópapír. Egyetlen darabka sem. Két műanyag tornyon verekedem át magam, hogy eljussak a szoba hátsó részében lévő szekrényhez. Felkapcsolom a plafonról lógó lámpát, és szemügyre veszem a polcokat. Találok extra takarókat, egy leeresztett gumimatracot egy csomóba göngyölve, és egy régi horgászkellékes dobozt, amelyben tartalék ecsetek vannak. Néhány régi vászon van a falnak döntve – egy kék csillagfürtöket ábrázoló olajfestmény, és egy tengerparti jelenet, mindkettőt évekkel ezelőtt festettem egy esti rajzórán.

Mélyebbre hatolok a szekrényben. A horgászkellékes doboz mögött észreveszek egy ütött-kopott piros cipősdobozt. Elfelejtettem, hogy itt van. Festőszalaggal le van ragasztva, ezért keresek egy sniccert, és felnyitom. A dobozban egy régi diktafon és két sor minikazetta van. Mindegyik kazetta egy keresztnévvel van felcímkézve: Jess, Claudia, Brynn, Theresa és így tovább. Egy ismerős érzés tér vissza – mintha meg akarnék úszni valamit. A cipősdoboz alatt egy régi portfólió van, dugig tele vázlatokkal, a kazettákon szereplő nők portréival, amelyeket annak idején egy második könyvben szereplő festményeknek szántam. Sietve, vastag szénnel készített vázlatok voltak – egy ablakon kibámuló nő profilból, egy másik, aki kezét a tarkójára téve hátradől egy székben.

Amikor Dallasba költöztem, a szerkesztő, akivel az első könyvemen dolgoztam, szeretett elvinni biliárdozni és könnyű sörtől lerészegedni. Le-lecsukódó szemhéján keresztül a saját könyvemet próbálta eladni nekem, mintha sosem hallottam volna róla.

– Az elbeszélés és a művészet tökéletes egyvelege – mondta, és én bólogattam, nem tudván, mit fűzzek még hozzá.

Néhány héttel a könyv megjelenése után Michiganbe költözött, és soha többé nem tért vissza dolgozni. A munkatársa, egy halk hangú fiatalember vette át a helyét, de szégyenlős és esetlen volt, és nem állt készen egy személyes találkozásra. Elküldtem neki néhány vázlatos ötletet egy második könyvhöz, mire azt mondta, hogy a vázlatok szépek, de túl finomak.

– Próbáld meg megtalálni a durva keménységet. Állj neki kibányászni, érted? – Aznap, amikor Oliver megmutatta nekem a lakást, már hónapok óta bányásztam, nagyon-nagyon lassan.

Most kiveszem a szekrényből a kazettákkal teli dobozt, és leülök a padlóra két tárolóláda közé, ahhoz elég nagy helyen, hogy kinyújtsam a lábam, de azért elég kicsin, hogy elrejtve érezzem magam. Egyenként átnézem a kazettákat. Itt vannak ezek az interjúk, amelyeket elpakoltam, és soha nem tértem vissza hozzájuk.

Kiveszem a Jess feliratú kazettát, és beteszem a magnóba. Megnyomom a lejátszás gombot, és meghallom a hangját:

Magas volt. És mintha csak ennyi kellett volna ahhoz, hogy magabiztos legyen. Ennyi. Magas volt. El tudod képzelni? A nőknek annyi minden szart kell megtenniük, hogy egy kicsit is jól érezzék magukat, és esküszöm, hogy neki csak ennyi kellett, némi magasság. Magas, széles vállú, és mi, lányok mindannyian azt mondtuk, hogy „oké, igen, lefeküdnék vele”.

De tényleg, őszintén, nem gondoltam, hogy így lesz. Szexelni a pultossal. Még sosem volt egyéjszakás kalandom. De aztán, itt voltam, friss szingliként, oké, nemrég dobtak, pincérnő voltam egy idegen városban, és úgy viselkedtem, mintha annyira rámenős lennék. Könnyű volt magabiztosnak lenni a munkahelyemen, mert a hely mindig tele volt, és mindenki kétségbeesetten próbált italt rendelni, így bár kiszolgáltad őket, volt egyfajta hatalmad is. Ha egy vendég bunkó volt, akkor egész este nem törődtél vele, és a többi lánynak is szóltál, hogy ne figyeljenek rá. Mindegy, ez a srác rendes pultos volt, és minden egyes pincérnővel flörtölt. Bármelyikünkkel le tudott volna feküdni, még a hosztesszel is, pedig neki volt pasija. Egész éjjel, amíg dolgoztam, egyik tálca italt vittem ki a másik után, és arra gondoltam, hogy igen, le akarok feküdni valakivel, akit nem ismerek. Valakivel, akinek a teste teljes mértékben meglepetés lesz. És amikor megérint, nem fogom tudni, milyen érzés lesz, vagy mi következik.

És amikor átadtam neki az asztalrendelésemet, azt írtam, hogy vodka-szóda, scotch jéggel. Húzzunk el innen.

Egész este viccelődtünk. És az üzeneteim minden alkalommal egyre merészebbek lettek.

Martini twist. Milyen a lakásod? Megmutatod?

Aztán két Stella. Margarita, jéggel. Sex on the beach – az túl könnyű. Hülye, buta dolgok, tudod? De mindkettőnket megnevettetett.

Aztán hajnali kettő óra lett, a műszakunk vége, és a zene elhallgatott. Felkapcsolták az erős plafonvilágítást, és azt hittem, hogy a hangulat elszállt. De ahogy takarítottam, éreztem, hogy még mindig engem figyel. Ragyogó kék szeme volt, és a tekintete még akkor is pajkos, amikor felkapcsolták a lámpákat. És amint befejeztem a borravaló átszámolását, éreztem a kezét a derekamon, amitől egyfajta bizsergés futott végig rajtam, hogy ezt most tényleg megteszem.

Amikor szembefordultam vele, megfogta a kezemet, és kihúzott az utcára. Esett az eső, de valahogy fogtunk egy taxit, szóval talán így kellett történnie. És beugrottunk a hátsó ülésre, és a sötétben a kezem a nadrágjában volt, az övé pedig a blúzom alatt… Nem emlékszem a nevére – becsszó, hogy nem –, de arra emlékszem, milyen érzés volt a keze a melltartóm alatt. Hideg volt, de jó érzés volt, mintha felébresztette volna az egész testemet. Le akartam venni az összes ruhámat, hogy megmutathassam neki. Hogy mindenhol megérintsen. Hogy lássam, mit érez. Azt akartam, hogy megérintse a testem minden részét…

– Diana! – Oliver az előszobából kiált, és én összerezzenek. Megnyomom a stopgombot, és a diktafont a zsebembe dugom. Aztán becsukom a kazettákkal teli cipősdoboz fedelét, és elásom az Emmy kisbabaruháival teli láda mélyére.

Oliver megjelenik az ajtóban.

– Találtál csomagolópapírt?

– Nem – megrázom a fejem. – Majd veszek a városban.

Átnyújtja az utazóbögrémet tele kávéval, és átkarolja a derekamat.

– Köszönöm.

– Nincs mit.

Belefúrja fejét a nyakamba.

– Jó illatod van.

Érzem, hogy a testem megfeszül, amikor pedig el kéne lazulnia.

Közelebb húz magához, és az ajtóra pillant.

– Emmy még mindig mélyen alszik.

Végigpásztázom a saját testem minden porcikáját, és azt kívánom, bárcsak a megfelelő érzést váltaná ki belőlem, de minden vágyat, hogy viszonozzam a szeretetét, elérhetetlennek érzek. Elhúzódom, és elmosolyodom.

– Mi az? – kérdezi.

– Hogy érted azt, hogy „mi az”?

– Furcsán nézel rám. Bámulsz.

– Nem, nem bámulok. – De igen, bámulom. Egész pontosan a bal orrlyukából kikandikáló szőrt. Ne az orrszőrre koncentrálj! Koncentrálj a kedves tekintetére! A kávésbögrére, azokra a kezekre, a gőzre.

Oliver megtörli az állát, mintha talán étel lenne az arcán.

– Épp csak ott van… az a szőrszál – rá mutatok. – Ott.

– A francba! – nevet. – Kezdek az apámmá válni. Használni fogom azt a trimmelőt, amit adtál, ígérem. – Egyik ujjával végigsimítja az orrát, megpróbálja visszatolni a szőrszálat a helyére. – Így már jobb?

L’Wren dudál odakint. Három gyors dudaszó.

– Bárcsak ne kellene mennem! – Kisiklom a karjából, közben egy puszit nyomok az arcára.

Körbepillant a szobában a sok kidobásra váró dolgon, van még mit tennie.

– Jövő hétvégén? – mosolygok.

– Persze. – A tekintete nem rám szegeződik, hanem a felstószolt holmik hegyére.

TARTALOM

Prológus

Dallas, Texas — Most

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Santa Fe, Új-Mexikó — Akkor

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

Santa Fe, Új-Mexikó — Most

15. fejezet

Dallas, Texas — Most

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Papp Diána

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Splash – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License