BORÍTÓSZÖVEG

„Az emberek nem is gondolják, mennyi mindent nem tudnak a másikról, egymásról, rólunk… Nem tudják, hogy csaljuk a férjünket, feleségünket, hogy irigyek vagyunk, nem kedveljük, ha becenéven szólítanak, hogy nem élvezzük az ismerőseink társaságát, hogy megkívánjuk felebarátunk férjét-feleségét. Kész fertő az életünk, mintha a bibliai Szodomában és Gomorában élnénk.”

A csúnya Nola saját vágyainak és gyermekkori emlékeinek labirintusában próbálja megtalálni a boldogságot. Felnőttkori élete nem indul jól: viszonzatlanul szerelmes gyermekkora bálványába.

Az intézetben nevelkedett Oszkár magához veszi anyját, és megpróbálja drogfüggőségéből kigyógyíttatni. Oszkár életében egymást követik a viszonyok, nem találja az igazit, holott egyetlen elvárása van csak a nőkkel szemben: ne hasonlítsanak az anyjához semmiben.

A gyönyörű Emma, Nola barátnője nem a számára megfelelő férfit választja, de nincs ereje szakítani.

A három főszereplőnek különös párkapcsolatok, feltáratlan családi titkok és lelki megrázkódtatások között vezet az útja. Az író és a címszereplő felváltva meséli a történetet. Nola naplószerűen, sóvárgások és emlékek útvesztőjében gázolva, ahol minduntalan visszatér a nemiség kérdése. Nola beszámolóját az író kommentáló fejezetei egészítik ki, ő a valós eseményeket mutatja be, és a testi, lelki folyamatokat elemzi. Nola, Emma és Oszkár csalódásokon, kavargó érzelmeken, megdöbbentő felismeréseken, furcsa, vállalhatatlan élethelyzeteken át jut el a normális élethez.

EDDIG MEGJELENT KÖTETEK

- Földanyácska gyermekei

- Láng a havon

- Zazi

- Minden harmadik kedden

ELŐKÉSZÜLETBEN

- Fekete szivárvány

ÁKODY ZSUZSA

EGY CSÚNYA NŐ

MÁSODIK, JAVÍTOTT KIADÁS

Pen-Dent Kiadó

Sümeg, 2021

Copyright © Ákody Zsuzsa, 2021

Szerkesztő Kellei György és Walter Béla

ISBN 978-615-5381-48-5 (EPUB)

ISBN 978-615-5381-49-2 (MOBI)

Felelős kiadó a Pen-Dent Kiadó ügyvezetője

Minden jog fenntartva

Pen-Dent Kiadó

A borító színe az OAT AVA kollekcióinak színvilágát idézi

https://www.oatava.com/

Az elektronikus verziót készítette:

TARTALOMJEGYZÉK

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Apámnak

Azokat a fejezeteket, melyeket a főszereplő Nola mesél el, dőlt betűvel írtam.

A szerző

ELSŐ FEJEZET

Meghalt a férfi, aki elhagyott.

Nem zokogtam, amikor megtudtam. Aznap, hogy elhagyott, elsírtam minden könnyemet.

Azóta, hogy utoljára láttam őt, a munkába temetkeztem. A munkamánia nem volt sem új, sem idegen tőlem, de attól a naptól, hogy értesültem a haláláról, már nem csak nappal, hanem éjszaka is dolgoztam.

Alig ettem, de nem azért, mert nem volt étvágyam. Utáltam enni. Az asztalhoz ülve az agyam azon őrlődött, hogy hol rontottam el.

A hangulatom hullámzott, olykor üvölteni tudtam volna, máskor meg apátiába estem. De se ordítva, se magamba zuhanva egyszerűen nem hittem el, hogy ez megtörténhetett.

Egy-két hét után a koplalás és az álmatlanság okozta kín elviselhetetlenné vált, szédültem és zúgott a fülem, s a testi tüneteim már a munkabírásomat is befolyásolták: szakemberhez kellett fordulnom. Emlékeztem, hogy egy volt iskolatársam apja pszichológus, hozzá jelentkeztem be.

A miliő, amely egy jól fizetett analitikus rendelőjében fogadja a pácienst, nem volt ismeretlen előttem, gyerekként már jártam egy ehhez hasonló helyen. Az elegáns bútorokon és a pszichológus méretre készített öltönyén látszott, nem csak én hiszem azt, hogy jó helyen járok. Néhány szóval elmondta, ő kicsoda, s csak aztán kérdezte meg, miért jöttem. A bemutatkozása a jó benyomást erősítette bennem: szeretem tudni, kivel állok szemben.

E középkorú, a bal keze középső ujján köves pecsétgyűrűt viselő analitikus magyarázta el, hogy a gyásznak különféle szakaszai vannak. Az első a sokk, amikor az itt maradó nem hiszi el, hogy elveszítette, akit szeretett. A második fázis a harag, amikor a gyászoló a felelősöket keresi. A harmadik stádium az alkudozás: felsorolja, mit tenne meg, hogy még élhessen az, akit gyászol. A negyedik periódus a depresszió, melyre a tudatos emlékezés jellemző. Végül az ötödik szakasz következik: az elfogadás.

Többnyire így zajlik le a gyász folyamata, de ez nem törvényszerű. Nálam például felcserélődött, a második szakasszal indítottam, és dühöt éreztem, s majd csupán napok múlva jutottam el az első stádiumi tagadáshoz, amikor nem hittem el, hogy ő nincs többé.

*

Csengettek. Nola az irodának berendezett, a bejárati ajtótól legtávolabbi kis szobában a számítógépén dolgozott. Amikor felfigyelt a berregésre, rájött, hogy régóta szólhat, mert egy ideje már zavarja valami az elmélyülésben, valószínűleg a csengő hangja. Míg a kijárat felé lépkedett, az jutott eszébe, ugyanúgy robotol abban a kicsi szobában, amely régen, még az ezerkilencszázas években cselédszoba lehetett, mint az elődje, a faluról felkerült szolgálólány tette. Ugyan nem tudott róla, hogy a felmenői között voltak-e cselédek, valamiért mégis szolidaritást érzett velük.

Emma jött, a barátnője.

– Végre! Jól vagy?

A hangja ugyanannyira volt aggódó, mint amennyire ingerült. Mint bárki más, ő sem szeretett várakozni a bejárati ajtóban.

– Dolgozom – felelte könnyeden Nola.

– Mint mindig… Miért dolgozol ennyit?

– Hogy kifizessem a lakás költségeit.

– Ugye viccelsz? Tánciskolát nyithatnál, akkora ez a lakás, de a te fizetésed mellett nem jelenthet problémát a fenntartása.

Nola nem felelt. Tudta, nem a lakás az oka, hogy éjjel-nappal dolgozik. Egyszerűen kedvelte, amit csinál, a munkája volt a hobbija.

– Minek neked ekkora rezidencia? − folytatta Emma, de már nem volt dühös, amiért percekig kellett ácsorognia a lépcsőházban.

– Hogy elbújjak, amikor rám tör a barátnőm, és fáradhatatlanul nyomja odakint a csengőt.

– Hahaha… – grimaszolt Emma, aztán elnevette magát. – Hoztam süteményt. Együk meg a teraszon, addig is süti az arcodat a napocska.

– Jobban szeretném fordítva.

– Mármint?

– Ha a nap sütné az arcocskámat, nem pedig a napocska az arcomat.

Emma egy pillanatig értetlenül nézett, aztán megcsóválta a fejét.

– A régi nóta. Ne kezdd megint, kérlek.

Már tudta, Nola arra utalt, szeretné, ha finomabb volna az arca.

Emma csinos nő volt. Kicsi, mutatós, az arca bájos, a bőre hibátlan.

Nola viszont nem volt szép.

Senkinek sem könnyű csúnyának lenni egy, a szépséget favorizáló világban, de csúnya nőnek lenni kimondottan nehéz. Nála a csúnyaság bélyeg, arról ismerszik meg. Ha egy férj elmeséli a napját a feleségének, nem azt mondja, hogy az a kedves nő a másodikról szolgált ki a boltban, hanem azt, hogy az a csúnya nő a másodikról kedves volt velem.

Nola nem a másodikon lakott, és nem boltban dolgozott, de csúnya volt. Széles, dús szája akár szexis is lehetett volna, de nem illett a túlságosan hosszú arcához, melyet ő úgy hívott: lófej. Barna haja, és az egymáshoz túlságosan közel ülő, barna szemei szépek voltak, a hangszíne mély, búgó, egyedi. De feledtetni nem tudták az előnytelen vonásait.

Egyszer, még tizennyolc évesen, nézegette magát a tükörben, és arra gondolt, milyen boldogan elcserélné a karcsú alakját egy szív alakú arcért.

– Lennék kövér, arról én tehetnék! – mondta az apjának. – Erőt vennék magamon, és lefogynék. De ezzel az ábrázattal szemben nincs semmilyen fegyverem.

– Nem értem, mi a baj? – kérdezte megrökönyödve Nándi.

A következő pillanatban azt hitte, rájött, és sajnálkozva folytatta.

– Tényleg sápadt vagy, kincsem. Túl sok minden érdekel, agyonhajtod magadat.

Nola hitetlenkedve nézett rá, és soha többet nem hozta elő a témát. Minek? Az apja nem látja csúnyának, így nem érti a problémáját.

*

Nola tálcára tette a süteményeket, és kivitte a teraszra, amely a belső udvarra nézett. A társasház lakóinak egy része parkolót akart itt építtetni az autóiknak, de a többség lehurrogta őket, és így lett belőle ez a bűbájos zöldterület, bokrok, virágok, pázsit.

− Isteni a sajttorta – ült le, s a kertet nézegetve arra gondolt, az egyetem óta eltelt rövid idő alatt milyen hosszú utat tett meg.

Amikor a kezébe vette a Budapesti Corvinus Egyetem Közgazdaságtudományi Karán okleveles közgazdász gazdaság- és pénzügy-matematikai elemzés szakon szerzett diplomáját, azt gondolta:

‒ Most minden megváltozik!

Eredetileg azért vállalta az osztatlan képzés nem könnyű tíz félévét, hogy majd olyan munkahelyet választhasson, ahol annyit keres, amennyiből ki tudja fizetni az operációt: plasztikai műtéttel akarta széppé varázsoltatni az arcát. Az egyetemi évei alatt aztán kiderült, élvezi is, amit tanul. Így történt, hogy az állásinterjúk során a bérezés mint motiváció a második helyre szorult, a munka érdekessége pedig felkerült az első helyre. Végül azt az amerikai céget választotta, amelyik megfelelt a felállított sorrendnek.

Egy év múlva a cég állást kínált neki az USA-ban, de nem fogadta el. Helyette azt kérte, a biztonsági előírások betartása mellett hadd dolgozhasson otthon, hogy azt az időt is a feladataira tudja fordítani, amit addig a munkába járással töltött el. Napi 10-12 órát is dolgozott, hétvégi pihenőt sem mindig tartott, de azt gondolta, a magánélete úgyis nulla, miért ne töltse hát munkával az idejét, ha így érzi jól magát.

Az arcműtétből végül nem lett semmi. Amikor összegyűjtötte a rávalót, konzultációra jelentkezett egy jó hírű plasztikai sebészhez. Az megvizsgálta, majd közölte, nem nyúl az arcához. A változtatáshoz csontokat kellene kifűrészelni, aztán a maradékot összeszegecselni úgy, hogy használni tudja az állkapcsát. Nem lehet akkora változást elérni, hogy megérje.

A sebész megfogta Nola mindkét kezét, a szemébe nézett, és azt mondta:

− Nem olyan rossz. Maga nem torz, nem visszataszító, nem fordítják el magáról a tekintetüket az emberek, nem csúfolják és nem is sajnálják. Maga egyszerűen csak nem szép. De még ezt is bolondság kijelenteni, hiszen mindenkinek más a szép. Én például vonzónak találom. Most mondjam azt, hogy maga egy kellemesen csúnya szexi nő? Mellesleg hány, de hány nem szép ember futkos az utcákon! Nézzen például rám. Én szép vagyok? Nem. Van viszont egy csinos feleségem és két tündéri gyerekem. Maga sem szép. De ettől még lehet jóképű férje, bájos gyerekei. Menjen szépen haza, és fogadja el, hogy Istentől kapott arcával éljen. Ha így tesz, higgye el, boldog lesz.

Nola elfogadta az orvos szakvéleményét, és nem operáltatta meg az arcát. Így aztán volt egy csomó pénze, amire nem volt szüksége. Ekkor gondolt egy nagyot, hitelt kért a bankjától, és megvette ezt a lakást, ahol Emma szerint tánciskolát nyithatna.

*

Emma mozgolódni kezdett a széken, mint aki azon gondolkodik, mondja-e vagy sem. Végül kibökte.

− Azt hiszem, nincs köztünk minden rendben.

− Kettőnk között? – csodálkozott Nola.

− Közöttünk minden rendben van ‒ nyugtatta meg Emma ‒, még az is belefér a kapcsolatunkba, hogy mint most, nem figyelsz rám. A párom és köztem van gond. Azt hiszem.

− Hívhatnánk a nevén szegényt? ‒ állt a férfi pártjára Nola.

− Ha akarod, hívd ‒ legyintett Emma. ‒ Én képtelen vagyok rá, annyira mesterkélten hangzik a számból.

− Elég furcsa, hogy valaki képtelen kimondani a szerelme nevét. Nem lehet, hogy emiatt van gond a kapcsolatotokkal?

− Nem hiszem, másként jól elvagyunk… A szexszel van baj − mondta pirulva Emma.

Nola kutatón nézett rá. Nem szokták egymás elé tárni a szexuális életüket. Neki nem is volt mit, de Emma sem hozta szóba soha.

Emma az egyetlen barátnője, nagyon szereti. Azt viszont, hogy Emma miért éppen őt választotta barátnőjéül, Emmának kell tudnia. Egy évig voltak csak osztálytársak még az általános iskolában, de akkor sem szakadt meg a kapcsolatuk, amikor Emma visszaköltözött Budapestre, mert a nyarakat a nagyanyjánál töltötte Keszthelyen.

Régi barátságuk ellenére most először tévedtek ennyire személyes terepre. Nagy bajban lehet Emma, futott át Nolán.

‒ Hogy érted azt, hogy a szexszel van baj? ‒ kérdezte óvatosan.

‒ Nem kíván engem ‒ nézett nyíltan a barátnője szemébe Emma.

Emma aznap a szokottnál is csinosabb volt. Gyerekkoruk tépett frizuráját egy ideje nőies loknikra cserélte, az arcát úgy sminkelte, hogy a kíváncsi tekinteteket a szépen formált ajkaira terelje. A rúzs színe a blúza színével harmonizált, s ahogy nézte Emmát, Nola arra gondolt, micsoda öntelt férfi lehet az, aki nem kívánja ezt a bájos kis franciababát. Látta Emmán, ma nem azt várja tőle, hogy meghallgassa, hanem a véleményére kíváncsi.

− Talán kisebb az étvágya, mint a tiéd – jutott eszébe egy lehetséges megoldás.

− Nem erről van szó ‒ intett nemet a fejével Emma. ‒ Nem vagyok telhetetlen, nagyon is visszafogom magamat.

Nola közelebb húzódott.

− Arra gondolsz, hogy megcsal?

− Nem tudom…

‒ Mit nem tudsz? Azt, hogy hűtlen-e?

Emma nem felelt. Nola egy ideig várt, hátha mégis válaszol, aztán azt tanácsolta.

− Ha ki akarod deríteni, kérdezd meg, talán megmondja. Ha megcsal, de te úgy döntesz, elfogadod a helyzetet, úgy várd ki türelemmel, míg rád kerül a sor az ágyban. Ha viszont nem akarod tudni az igazságot, akkor ne tegyél fel kérdéseket, inkább hallgass.

*

Emma Budapesten született és ott is lakott tizenkét éves koráig, amikor is elváltak a szülei. Anyjával és nővérével a Keszthelyen élő nagymamájához költözött, és abba az általános iskolai hatodik osztályba került, amelybe Nola is járt. Megviselte a szülei különválása, a költözés, ráadásul tanév közben voltak, és az iskolai beilleszkedés sem volt egyszerű.

Május végén, rajzóra keretében a zalaszántói sztúpához látogattak el. Emma elbűvölőnek találta, ahogy hófehéren emelkedik a Kovácsi-hegyen, egy erdei tisztás közepén. Éppen Nola állt mellette, akit nemcsak az osztály, de az iskola legokosabb diákjának tartottak, és emiatt Emma egy kicsit neheztelt rá. Ő is okos volt, és nem értette, miként lehet azt állítani valakiről, hogy a legokosabb, mi alapján lehet eldönteni. A spártai Szép Heléna jutott az eszébe. Ő is csak azért volt a világ legszebb asszonya, mert azt mondták rá; hiába élt több ugyanolyan szépségű nő is, a legszebb mindig ő maradt.

− Káprázatos – jegyezte meg csak úgy magának Nola. A sztúpa, a nyugalom és a csend, amely körülölelte, őt is lenyűgözte.

Emma meghallotta, mit mondott, és helyeselt.

− Tényleg káprázatos.

Aztán e jelzőről, káprázatos, ismét Szép Helénára asszociált, és kicsit nagyképűen, azért, hogy Nola megtudja, ő is okos, hozzátette.

− És időtlen, akár a női szépség.

Nola el is engedhette volna a füle mellett a felvágós mondatot, már csak azért is, mert akkoriban még nem tudta magáról, hogy csúnya. De nem akarta magába fojtani a véleményét, főként a pesti lánnyal szemben nem.

− Már hogy lenne időtlen a női szépség? ‒ fordult Emma felé. ‒ Gyakrabban változik a szépségideál, mint ahányszor fodrászhoz jársz!

Emma büszke volt rövid, tépett frizurájára, és tényleg gyakran kereste fel a fodrászt. Feldúlta, hogy Nola kiszúrta a hajviseletével kapcsolatos hiúságát, és elvörösödve vágott vissza.

− Mit tudhatsz te a női szépségről?

− Ezt hogy érted? − hökkent meg Nola.

− Sehogy − fújt visszavonulót Emma.

De a kétséget már elültette.

Amint hazaért, Nola magára zárta a szobája ajtaját, és a fésülködőasztal tükrében nézegette magát.

− Tényleg csúf vagyok − döbbent meg aztán.

Mint valami testi fogyatékosságot, élte meg a csúnyaságot. Ettől a perctől már csak két időszámítás létezett számára. Úgy hívta, a megvilágosodása előtti és a megvilágosodása utáni időszak. Egyszer még egy butaságot is majdnem elkövetett, s miután megúszta, megtanulta, hogy együtt kell élnie vele. De megfeledkezni róla egyetlen pillanatra sem bírt. Hitte ugyan, hogy a csúnya nők is megtalálják a párjukat, sőt, gyakran látott csúnyácska nőt jó megjelenésű férfival, csakhogy őt nem a hétköznapi helyes fiúk, hanem a mesébe illők vonzották. Pontosabban egy fiú: Sztyubi. A szomszéd Kovács Marci másodunokabátyja.

Ahogy eszébe villant Sztyubi arca, már tudta, hogy mégiscsak Emmának volt igaza, létezik időtlen szépség, korokon átívelő. Sztyubi ilyen volt.

MÁSODIK FEJEZET

Akkor kezdtem el írni ezt a kései naplófélét, amikor átugorva a harmadik fázist, az alkudozást, a gyász negyedik, depressziós szakaszába léptem, ahol a pszichológusok szerint már a tudatos emlékezés dominál. Lehet, hogy nem úgy történt minden, ahogy leírom, de nem is az a lényeg, akkor hogyan volt. A fontos az, most miként gondolom, hiszen a múlt azáltal szól bele a jelenbe, ahogyan emlékszem rá. Évek múltán más értelmet nyerhet egy szó, egy rezdülés, egy hang. Vagy anyám mosolya. Bár őrá nem emlékszem, hiszen éppen csak elmúltam kétéves, amikor…

Nem. Erről most nem akarok írni. Később majd muszáj lesz, hiszen az emlékezés anyám alakját nem kerülheti meg, a történetem alakulásában főszerep jutott annak, hogy nem volt velem.

A Balaton-parti városban, Keszthelyen laktunk. Neve a latin castellum szóból származik, és a IX. században itt élő szlávok ‒ kostel ‒ közvetítésével maradt fent. Minthogy az ember ad nevet a tárgyaknak, dolgoknak és a városoknak is, ugyanilyen bűbájos kisváros volna akkor is, ha másként hívnák, ám én örülök, hogy Keszthely a neve. Illik hozzá.

Keszthely a szülővárosom… Vajon azért hívom így, mert itt születtem, vagy azért, mert a szüleim itt éltek, amikor megszülettem?

Látom az utcát, ahol felnőttem apám teremtette szerény jómódban, hivalkodásmentesen, ahogy a többi család is az utcában. Az apám is itt nevelkedett, ezen a telken. Nagyapám kicsi, üres háza ott áll a kert végében. Közben új utcák nyíltak keresztben, és nagyapa házából nyári lak lett, s bár apám úgy hívta, vendégház, vendég sosem járt benne. A rokonaink, látogatóink a kert ellenkező végében, a felső házban aludtak velünk. A keresztirányú utcákban már nem szerény jómódban lévő családok éltek, hanem hivalkodó újgazdagok, terebélyes házaik elfoglalták szinte az egész telket, alig hagyva helyet némi zöldnek, fának, bokornak, madárcsicsergésnek.

Anyám sosem látott mosolyát Terka nevetése pótolta, aki apám fogadott húga volt, és a szomszédunkban lakott. Hogy miként lett a papa húga, talán maguk sem tudták, két történetet meséltek felváltva. Az egyik szerint egy ideig egy pár voltak, aztán amikor a papa megismerkedett a mamával, azt mondta Terkának.

– Beleszerettem egy másik nőbe. De nem akarom, hogy néhány év múlva idegenként nézzünk egymásra. Legyél inkább a húgom.

Fogalmam sincs, hogy én mit mondtam volna, ha a szerelmesem azzal állít haza, hogy mostantól legyek a húga, de abban biztos vagyok, azt nem, amit a fáma szerint Terka mondott:

– Jó. Leszek a húgod.

A másik história szerint szomszédok voltak, a szüleik barátkoztak, összejártak, és amikor Terka szülei motorbalesetben meghaltak, a papa átment Terkához, átölelte, és azt mondta:

– Mostantól a húgom vagy. Mindig vigyázni fogok rád.

Ez utóbbi hihetőbb, mivel Terka mindig is a szomszédunkban lakott. Akárhogy is történt valójában, a papa és Terka testvérekként szerették egymást, még a munkahelyük is ugyanaz volt, egy Kávé- és Teaház a belvárosban, néhány asztallal, kényelmes fotelokkal. Papa volt a tulajdonos, Terka az üzletvezető.

*

Boldog, kiegyensúlyozott. A megvilágosodásom előtt az voltam. Boldog és kiegyensúlyozott.

Amikor éppen nem az agyam csiszolgatásával voltam elfoglalva, a parton vagy a kávéházban lógtam valamelyik osztálytársammal. Terka mandulatortát etetett velünk, s forró csokit ittunk hozzá. Imádtam Terkát. Csinos, komoly, karizmatikus volt a kávéházban, lezser, nevetős otthon. És kedves, kedves mindkét helyen! A viselkedése kettősége a rendhez való viszonyából is kiviláglott, amilyen rendet tartott a kávézóban, olyan rendetlen volt otthon: mosatlan edények a konyhában, egymásra hajigált ruhaneműk a nappaliban.

Józsi bá’, a férje egykorú volt ugyan vele, de a nagyapjának látszott, ám ez egyiküket sem zavarta, szépen éltek. Volt egy fiuk, négy évvel idősebb nálam. Ő meg én jól elvoltunk, de különösképpen nem haverkodtunk, már a korkülönbségből adódóan sem, de gyakran lógtam náluk, Terkát pótanyának tekintettem, Józsi bá’-t meg a másik nagyapámnak.

Egyszer, talán tízéves lehettem, meghallottam, amint Terka azt mondja a papának.

– Azt szeretném, ha majd a te Nolád meg az én Marcim egy pár lennének.

Nekem ugyan nem kellett a Marci, a széles, becsületes arcát unalmasnak találtam, a nevét meg mulatságosnak, a Márton-napi ludakat juttatta eszembe, de nem lepődtem meg Terka kívánságán. Még nem tudtam, hogy csúf vagyok.

Akkoriban nem gondolkoztam a külsőmön, ha meg igen, akkor úgy láttam, olyan vagyok, mint bárki más, mint a legtöbb társam. Talán egy kicsit komolyabb.

– Gyere át holnap, Nola – mondta Józsi bá’ nem sokkal a tizenegyedik születésnapom előtt. – Az unokatestvérem fia jön látogatóba, talán marad is pár napot. Te okos vagy, megérteted magadat vele. Egyszer már járt itt az anyjával, de pesti népek, nem tudok mit kezdeni velük.

Az udvaron sütögettünk, a papa imádta ezt a foglalatosságot. Tüzet rakott, aztán vagy bográcsban főzőcskézett, vagy húst, kolbászt grillezett. Úgy hívta, kerti parti, nem zavarta, hogy az udvaron vagyunk. Ilyenkor Józsi bá’-ék is át szoktak jönni hozzánk, felállítottuk a pingpongasztalt, és körmérkőzést játszottunk. Mindig Marci nyert.

Habár gyerek voltam, pontosan értettem, mit akar mondani Józsi bá’ azzal, hogy „pesti népek”. A fővárosiak szemszögéből nem tudom, miként működik, de vidéken a pesti meg a vidéki az két külön kaszt. (A vidéki embert nem érdekli, hogy Budán lakik, a fővárosi az pesti, és kész.) „Pesti népek”: ebben minden benne van, amit a kisvárosi ember gondol a fővárosiról. Egy csöppnyi lenézés, mivel aki pesti, egy csomó dolgot nem tud, amivel a vidéki együtt él. Egy adag „felnézés”, mivel első kézből értesül olyan történésekről, amelyekről a vidéki csak az internetről vagy a tévéből. Aztán van benne némi irigység is, hiszen mégiscsak az ország fővárosából jön, s ez által előkelőbb, mint a nem fővárosiak.

Amikor másnap átmentem hozzájuk, Terka még nem, Józsi bá’ pedig már nem volt otthon. Bár aggódtak a fővárosi fiú érkezése miatt, annyira azért mégsem, hogy rendet tettek volna, „futott” az egész ház. Olvastam, hogy az intelligencia fokmérője a rendetlenség. Minél briliánsabb agyú valaki, annál nagyobb körülötte a felfordulás. Márpedig ha ez a megfigyelés igaz, akkor a Kovács család minden tagja lángelme.

Megpróbáltam rendbe tenni kicsit a lakást a pesti gyerek érkezéséig, mert én viszont, sajnos, rendszerető vagyok, meg egyébként is kedvelem a házimunkát. Hetente egyszer jár hozzánk Ilus, vasal, és ha kell, ablakot mos, a többi otthoni teendőt meg felosztottuk egymás között a papával.

A blúzokat, pólókat összehajtogattam, a szanaszét heverő színes magazinokat beletettem az újságtartó kosárkába. A mosatlan edényeket rakosgattam be a mosogatógépbe, amikor megszólalt az ajtócsengő.

– A fenébe – emelte fel a fejét a táblagépéről Marci. Egy Microsoft tablet PC volt, méregdrága, úgy tudom, egyedül Marcinak volt ilyen a városban. – Elfelejtettem kimenni elé az állomásra. Kimegyek hátul, te pedig engedd be, és mondd azt, hogy biztosan elkerültük egymást/

– Miért hívtok vendéget, ha a hátatok közepére se kívánjátok? – zsörtölődtem, mert nekem sem volt ínyemre egy idegen, ráadásul pesti gyerekkel vesződni. Eszembe jutott a gúnyvers, amit a pestiekre szoktunk mondani:

„Pesti, gödörből les ki, nem kell neki túrós csusza, mert már rég a földet csússza.”

Azért szót fogadtam, megvártam, míg Marci lelép, aztán az előszobába trappoltam, és szélesre tártam az ajtót.

– Szia, én a szomszéd lány vagyok, Marcival biztosan elkerültétek egymást – hadartam egy szuszra, aztán elakadt a szavam.

Tizenegy éves voltam, a fiúosztálytársaim a pattanásaikkal és a serkenő bajuszukkal küzdöttek, a lányok a mellük növekedésével, nekem pedig mindig csak az agyam tágításán járt az eszem. E témában mindenevő voltam, úgy ittam magamba az információt, mintha sosem akarnék betelni vele. Szerelem, romantika nem kísértett meg, nem is érdekelt. És akkor ott állt az ajtóban egy fiú, sűrű, egyenes vonalú a szemöldöke, alatta csillogó a barna szeme, az arcéle akár a görög szobroké. Az ajka halványrózsaszín, majdnem fehér, az állcsontja közepén gribedli, a bőre tiszta, sem pattanás, sem serkenő bajusz nem csúfítja. Abban a pillanatban eldöntöttem, csakis ő kell nekem, senki más. Habár Terka a pótanyám, sajnos nem járhatok a kedvében: nem Marcival, ezzel a pestivel kell alkotnom egy párt.

– Nagyon szép vagy – szakadt ki belőlem.

Még nem tudtam, hogy csúf vagyok, így azt sem tudhattam, ilyet nem mondhat egy csúnya lány egy adoniszi külsővel bíró fiúnak.

Ő meglepődött, aztán elmosolyodott, végül így szólt.

– Várakozásaim ellenére ez egy kellemes fogadtatás. Marci hol van? Kiosont hátul?

*

Miután Emma elment, Nolának nem volt kedve visszaülni a számítógép elé, hogy folytassa a munkát. A beszélgetésük felzaklatta. Már bánta, hogy annak ellenére tanácsot adott, hogy járatlan szerelmi ügyekben. Különben sem jó beleszólni az efféle dolgokba, és persze azt sem akarta, hogy az ő megalapozatlan véleménye befolyásolja Emmát.

Vajon tényleg csalja a „párja”? Elképesztően jóképű férfi, de nemcsak emiatt bolondulnak érte a nők. A kisugárzása az, amit képtelenség nem észrevenni. Alperen. Így hívják. Hogy lehet valakinek ilyen szokatlan neve? Nola egyszer megnézte az MTA Nyelvtudományi Intézete által anyakönyvi bejegyzésre alkalmasnak minősített utónevek jegyzékében. Benne volt. Elképesztő. Nem csoda, hogy Emmának problémát okoz a nevén emlegetni.

Rápillantott a telefonjára, arra volt kíváncsi, mennyi az idő. Hétkor találkozója van egy munkatársával. Ugyanazon a részlegen dolgoznak, csak más-más osztályon. Sok kedve nem volt a randevúhoz, de túlságosan erőszakos volt a kolléga. Azt mondta, a segítsége nélkül nem boldogul. Nola akkor sem kedvelte, amikor még bejárt dolgozni a céghez, és ez azóta sem változott. Mindegy. Ha már hagyta magát rábeszélni, el kell mennie, a drinkbár itt van a közelben. Hamar kideríti, mit akar a fickó, aztán siet haza, és befekszik az ágyba egy jó könyvvel.

Zuhanyozott, kék, jó szabású farmert húzott, hozzá fekete, szűk garbót. Amikor ezt a szerelést vette fel, a kerek feneke miatt füttyögtek utána az utakat karbantartó építőmunkások. Ha szemből közeledett feléjük, a sziluettjére felkapták a fejüket, aztán meglátták az arcát, és folytatták a munkát.

A megbeszéltnél korábban érkezett, de a munkatársa már ott ült a pultnál.

Sokan voltak a helyiségben, a férfi még nem vette észre, és Nolán átfutott a gondolat, hogy lelép, aztán megírja Messengeren, hogy mégsem ér rá. Ahogy ott ült a bárszéken, semmi baj nem volt a férfival, mármint a külsejével, és ez még inkább elbizonytalanította Nolát.

− Legalább lenne ronda, mint én – gondolta. − Akkor talán megértené, miért van ellenemre az udvarlása, a kétértelmű megjegyzései.

Nemrég mesélte Emmának, mennyire nem állhatja a fickót, és sírni tudna a szakállas viccein. Emma meghallgatta, egy kicsit gondolkodott, majd azt mondta.

‒ Nem lehet, hogy tetszik neked?

‒ De hát éppen azt ecsetelem, hogy ki nem állhatom! ‒ hüledezett Nola.

‒ Éppen ezért kérdezem. Önmaga miatt ennyire nem utálhatod, hiszen nem is ismered. Meglehet, hogy tudat alatt fizikailag vonz téged, ez viszont ütközik a Sztyubihoz való romantikus kötődéseddel. És mivel becsületes vagy, nem akarod megcsalni Sztyubit még gondolatban sem, ezért reagálsz a kollégád közeledésére eltúlzott ellenszenvvel.

‒ Úgy tudom, filozófiát tanítasz, nem pszichológiát! ‒ mondta mérgesen Nola. ‒ Ne gyere ilyen sületlenséggel, kérlek!

− Jó, nem jövök. De azért ne bántsd meg. Lehet, hogy tényleg odavan érted.

− Úgy gondolod, jó lesz tartaléknak, ha végül senkinek sem kellek ezzel az ábrázattal?

Emma elhúzta a száját, mint mindig, ha Nola az előnytelen vonásait emlegette.

− Nem unod még ezt a szöveget? Azért ne bántsd meg, mert ha szerelmes beléd, fájdalmat okozol neki. Hogy hívják azt a szegény fiút?

− Oszkár. És egyáltalán nem szegény. Kiállhatatlan!

Oszkár most észrevette Nolát, és olyan eltúlzott mozdulatokkal integetett neki, mintha nem néhány lépésnyire, de kilométernyire volnának egymástól.

− Hahó, Nola, gyere csak, gyere, ne várakoztass tovább, mindjárt elepedek!

Ezt persze úgy mondta, hogy lehessen úgy is érteni, hogy egy pohár ital után eped el, meg úgy is, hogy Nola után.

− Igyál vizet, az elég jó szomjoltó − ült fel az Oszkár melletti székre a lány, és már nem csak Oszkárt, önmagát is utálta: Oszkár mindig ezt hozza ki belőle, ezt az okoskodást.

− Megürült egy asztal! ‒ mutatta a férfi. ‒ Emeld csak fel a formás popsidat, és helyezd át abba a fotelba!

Nola mindkét szót utálta, a formást is, meg a popsit is, a kettőtől együtt meg elborult az agya. De megtartóztatta magát, nem szólt vissza, megjegyzés nélkül ült át a fotelba, és közben arra gondolt, Emma elégedett lehet vele.

− Egy üveg száraz bort, egri vagy villányi hárslevelű megteszi, meg három poharat − adta le a rendelést Oszkár.

− Én nem kérek. Vársz még valakit?

− A három pohár ültette el az okos fejecskédben a kíváncsiság magvait? Óh, ha nekem ennyi eszem volna, mindig csak csókolgatnám magamat. De mivel csak ennyi eszem van − mutatott a homlokára Oszkár −, mindig csak téged akarlak csókolgatni!

Úgy kell nekem, gondolta Nola. Amikor tegnap felhívott, egyszerűbb volt igent mondanom az unszolására, mint elutasítani. Cserébe most hallgathatom a süketségeit.

− Mire akarsz rávenni, Oszkár?

− Miből gondolod, hogy bármire is rá akarlak venni?

Nola szíve szerint azt válaszolta volna, abból, ahogy lököd a hülye szövegedet, de eszébe jutott Emma intelme, és nem akarta megbántani Oszkárt.

− Hogy így kedveskedsz ‒ felelte.

− Azért kedveskedem, mert kedvellek − mondta sallangoktól mentesen a férfi, és csak magában tette hozzá: ‒ Te ugyan ki nem állhatsz, de lesz ez még másként is.

− Vársz még valakit? − kérdezte Nola másodjára is.

Oszkár látta, hogy a pincér az asztaluk felé tart a borral és a poharakkal. Megvárta, amíg lepakol, és csak aztán mondta.

− Egy érdekes embert. Meglátod, le fog nyűgözni.

Nola meglepetten nézett rá. Amikor Oszkár nem próbált vicces és jópofa lenni, nem volt olyan ellenszenves, mint egyébként.

− Mit akarsz tőle? ‒ kérdezte.

− Ő akar mitőlünk.

− Te meg én nem vagyunk mi, vagyis csak tőled akarhat bármit is – ellenkezett Nola, mert már megbánta, hogy az imént elviselhetőnek találta a férfit.

Aztán eszébe jutott Emma figyelmeztetése, és elmosolyodott, mintha viccelt volna. Persze nem viccelt, és ezt mindketten tudták, de Oszkár nem sértődött meg.

− Ha megismered, meglehet, kérni fogod, hogy te meg én mi legyünk, csakhogy tőlünk akarjon valamit ‒ felelte rejtélyesen.

*

A pesti fiú négy napot maradt. Folyton a nyomában jártam, mégsem tudtam meg sok mindent róla. Annyit mondott, Sztyubinak hívják, de hiába kérdeztem, hogy ez a vezeték- vagy az utóneve-e, azt felelte, ezek nem fontos dolgok, egyébként sem mi választjuk a nevünket, így nem minket jellemez, hanem a szüleinket. Ebből aztán úgy gondoltam, az utóneve lehet.

− Te értelmes lánynak látszol – mondta később. − Mit törődsz hát azzal, kit hogyan hívnak? Kérdezd inkább azt, ha meg akarsz ismerni valakit: „Mik a kedves játékai? Szokott-e lepkét gyűjteni?”

− Mint Antoine de Saint-Exupéry A kis hercegben? − érdeklődtem, de Sztyubi nem örült a kérdésemnek. Azt mondta:

− Nem jó, ha egy lány túl okos, főként faluhelyen. A falusi okos nő nehezebben talál magának férjet, mint a városi okos, és nehezebben, mint egy falusi nem okos. Ha férjhez akarsz menni, ezt jól vésd az eszedbe.

Az is, amit mondott, meg az is, ahogy mondta, cefetül tudálékos volt, de Sztyubihoz minden illett, a tudálékosság is.

− Köszönöm a jó tanácsot, megszívlelem! − feleltem, és tényleg hálás voltam, hogy rám fecsérli az idejét. És mivel én is tudálékos vagyok, hozzátettem. – Tudod te azt, hogy ez nem falu? Hogy ez egy város?

Sztyubi furcsán nézett rám, aztán nyafogni kezdett.

− Hol van már megint az unokaöcsém? Az előbb még itt a konyhában nyomta a hülye táblagépét… Marci? Hová tűntél?

− Biztosan kiment hátul. Megkeressem?

− Nem kell. Folyton menekül előlem… Szóval azt mondod, ez egy város? Remek. Akkor sétálok egyet a városban. Velem tartasz?

− Jó hogy. Tudod, ez a kedvenc városom. Itt születtem.

Sztyubi ismét fura pillantást vetett rám. Értelmezhetetlen pillantást, de nem ellenségeset.

− Hm. Az fontos. Mármint az, hogy itt születtél… Te egy kedves lány vagy. Még akkor is, hogy lány létedre túl okos vagy.

*

Már nem emlékszem, a kirándulás volt-e előbb, vagy Sztyubi második látogatása Józsi bá’-éknál. Pontosabban a harmadik, csak az elsőnél én nem voltam jelen.

Talán a kirándulás.

Terka, Józsi bá’, Marci meg mi ketten a papával felkerekedtünk, és elautóztunk a Csonkatoronyhoz. Öt- vagy hatéves voltam, amikor először voltunk ott, s azóta minden évben visszajárunk. Nincs messze, harmincöt-negyven kilométer, a papa egy vendégtől hallott róla a kávéházban.

Ahogy Csabrendekre érünk, már izgulok, hogy nem omlott-e le a vihartól, az idő múlásától. Csabrendek dimbes-dombos, hegyes-völgyes falu, tetszik nekem, és az emberek is barátságosak. Megállunk a boltnál, bevásárolunk, friss kenyér, szalonna, paradicsom, vöröshagyma, ásványvíz. A nyársat a szalonnasütéshez otthonról hozzuk. Indulunk tovább, Gyepükaján a következő falu, azt elhagyva fordulunk rá a toronyhoz vezető útra. A Csonkatorony valójában egy Árpád-kori templomrom. A rom belsejébe egy vadkörtefa nőtt, a törzse háromfelé ágazó, jól lehet mászni rá. A rom egy ligetben van, sok fű, néhány fa, vadrózsabokor, és csend, nyugalom.

Régebben sokat szaladgáltunk Marcival a torony körül, ám az utolsó látogatásunkkor már elmúltam tizenegy éves, mégsem rohangászhattam, mint valami óvodás. Papa, Terka és Józsi bá’ viszont futóversenyt rendeztek a torony és egy távolabbi vadalmafa között. El is, vissza is Terka győzött, majd kifáradva, nevetgélve mindhárman leheveredtek a fűbe. Érdekes, hogy a felnőttek néha milyen gyerekesen viselkednek!

− Éhesek vagytok? − kérdezte papa. − Most süssük meg a szalonnát, vagy később?

− Majd szólunk − kiabált vissza Marci, és mellém, a vadkörtefa törzsének támaszkodva ült le.

Még nem tudtam, hogy csúnya vagyok, ezért nem zavart a közelsége, természetesnek vettem, hogy mellettem ül, beszélgetünk, hogy a tizenöt éve ellenére az én társaságomat választotta, nem a felnőttekét.

Sztyubi már visszament a fővárosba, de az arca velem maradt, s tudtam, ez örökre szóló szerelem. Becsületes akartam lenni Marcival, nem hagyhattam, hogy azt higgye, én is azt szeretném, amit Terka.

− Tudsz arról, hogy Terka azt akarja, te meg én egy pár legyünk, ha felnövünk? ‒ kérdeztem.

Marci nem lepődött meg, hogy ilyesmivel hozakodom elő, azt hiszem, sokkal intelligensebb volt, mint a korabeli fiúk. Néhány napja bedagadt az arca, s a bal felső egyes fogára lyukat fúrt a fogorvos, hogy tudjon hol ürülni a váladék, és azt mondta Marcinak, szívogassa. Már nem volt dagadt, meg váladék sem valószínű, hogy ürült még a lyukon át, de Marci szófogadó volt, hát megszívta a fogát, és csak aztán mondta.

− Aha.

Vártam, hogy hozzáteszi, ő szeretné, vagy éppen nem szeretné, de nem nyilvánított véleményt, csupán ennyit közölt. Nem volt bőbeszédű egyébként sem. Asztalosnak készült, s úgy tűnt, igazából csak a szakmája, no meg a táblagépe tudja lázba hozni.

− Te meg én nem lehetünk egy pár − mondtam elszántan. ‒ Én másvalakivel akarok élni.

− Mi a manó − lepődött meg Marci, és kíváncsian fordította felém széles, becsületes arcát. – Elárulod, kivel?

Egy osztálytársnőmnek nagyon tetszik a Marci, azt mondta, a szeme olyan kék, mint az égbolt. Figyeltem Marci szemét, és láttam, hogy a kíváncsiság besötétítette. Ha mindenképpen az égbolthoz akarom hasonlítani a színét, azt kell mondanom, olyan volt, mint az éjszakai égbolt.

− Sztyubival − vágtam ki, és megpróbáltam nem elpirulni.

Sokszor hallottam azt a kifejezést, hogy valakinek elkerekedik a szeme, de egyetlen alkalmat kivéve most láttam csak, milyen is ez. Marci szeme olyan kerek lett, mint a mackómé, amely egészen tízéves koromig a hálótársam volt, de már csak a polcról figyel, őrzi az álmomat. Nem tudtam, hogy a csodálkozástól vagy a felháborodástól kerekedett-e el Marci szeme. Az a jelenet jutott eszembe, amikor még mindketten kicsik voltunk, én talán négyéves, Marci meg nyolc, és megláttam, hogy az udvarukon az egyik bokorba pisil.

− No, mi van? Nem láttál még ilyet? − szólt rám Marci, amint észrevette, hogy kíváncsiskodom.

Ott volt az udvaron egy osztálytársa is, egy alacsony, nagy fülű fiú. Csúfondárosan rám nevetett, aztán azt mondta:

− Ez egy farok.

A papa szépen beszél, sosem használ durva szavakat, ezért ezt a szót addig csak állatokkal kapcsolatban hallottam, ilyesféle jelentésben nem. Így aztán okoskodva kijavítottam Marci osztálytársát.

− Farka az állatoknak van. Ez fütyi − állítottam megfellebbezhetetlen fensőbbséggel.

Akkor láttam először így elkerekedni Marci égszínkék szemét, amely a felháborodástól éjkékké vált.

− Mi? Ez fütyi? Nem vagyok én óvodás! Ez farok!

Ugyan nem volt rajta szőr, mint az állatok farkán, ezért továbbra sem értettem, hogy lehet farok, ami mezítelen, de Marcival nem vitatkoztam tovább. Végül is ő tudja, mit hord a nadrágjában.

*

− Sztyubival? − írtam be e kései naplómba az emlékeim közé Marci elkerekedett szemmel kimondott kérdését. − De hát Sztyubi… − kezdte, de nem fejezte be a mondatot, csak meredt rám, mintha először látna.

Érdekes, milyen élénken emlékszem erre a jelenetre, holott évekig nem jutott eszembe, azt sem tudtam, hogy ez a beszélgetés megtörtént.

− Na, mondd csak ki! Mi a bajod Sztyubival? − álltam ki a fiú mellett, akit alig ismertem, de őrülten szerettem.

Marci zavartan méregetett, láttam az arcán, nem fogja befejezni a mondatot. Gondoltam, a segítségére sietek. Már kislányként is jó voltam abban, hogy azt hittem, tudom, mit akarnak mondani az emberek.

− Az a bajod vele, hogy „pesti, gödörből les ki”? ‒ adtam Marci szájába a csúfolódó rigmust, mint a magam eszével vélt okot.

Marci már nem engem nézett, a felnőttek felé pislantgatott. Azok messzebb voltak, semmint hallják, miről beszélünk, talán el is aludtak, olyan csendben voltak. Amint belátta, hogy tőlük hiába vár segítséget, kétszer megszívta a fogát, még a nyelvével is csettintett, aztán felém fordult. A szeme már újra égszínkék volt, nem éjkék, és azt mondta.

− Az. Egy pesti.

*

Rögtön azután, hogy hazaért Nolától, Emma nekilátott vacsorát főzni. Ügyes volt a konyhában, de nem kedvelte az ételkészítés semmilyen formáját, mind az idejét, mind pedig az energiáját sajnálta rá. Úgy vélte, hasznosabban is el lehet tölteni a napot egy olyan ténykedésnél, ami után túlterhelt gyomor és a rengeteg mosogatnivaló marad. Míg egyedül élt, vagy a volt barátjával, nagyon ritkán kotyvasztott bármit is. Ám Alperen szerette a meleg ételt és a házi kosztot, így a kedvéért minden délután odaállt a tűzhely mellé, hogy meleg vacsorával várja haza. Gondolatban nem a párjának hívta, gondolatban Alperennek szólította.

Főzés közben az járt a fejében, miért ő ér mindig előbb haza, amikor reggel együtt indulnak dolgozni, ki-ki a saját munkahelyére. Ma még Nolánál is járt, és mégis az üres lakásba érkezett meg. Míg a húst fűszerezte, a barátnőjével folytatott beszélgetést idézte fel.

− Arra gondolsz, hogy megcsal? − kérdezte Nola, és ő azt felelte: