A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Robots and Empire

Doubleday Books, New York, 1985

Fordította: Pétersz Tamás

Copyright © 1985 by Nightfall, Inc.

All rights throughout the world are reserved to Asimov Holdings LLC.

Hungarian translation © Pétersz Tamás, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

A regény 2015-ben is megjelent kiadónknál azonos címen,

de más fordításban.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kozári Imre

ISBN 978-963-566-540-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. rész Aurora

1. A leszármazott

2. Az ős?

3. A válság

4. Újabb leszármazott

II. rész Solaria

5. Az elhagyott világ

6. A legénység

7. A felvigyázó

III. rész Baleyföld

8. A telepesvilág

9. A beszéd

10. A beszéd után

IV. rész Aurora

11. Az öreg vezető

12. A terv és a lány

13. A telepatikus robot

14. A párbaj

V. rész Föld

15. A szent világ

16. A város

17. A merénylő

18. A Nulladik Törvény

19. Egyedül

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. rész
Aurora

1. A leszármazott

1

Gladia megtapogatta a kerti nyugágyat, hogy nem túl nyirkos-e, és leült. Egy gomb megnyomásával félig fekvő helyzetbe állította, egy másikkal pedig aktiválta a diamagnetikus mezőt, amitől, mint rendesen, most is tökéletes ellazultságot érzett. És miért is ne? Valójában úgy egy centiméterrel az ülés bevonata felett lebegett.

Kellemes, langyos éjszaka volt, olyan, amelyen az Aurora legszebb, illatos, csillagfényes arcát mutatta.

Gladiát hirtelen elfogta a szomorúság, ahogy az égboltra bonyolult mintákat rajzoló számtalan apró, sziporkázó fénypontot figyelte; a fénypontokat, amelyek még ragyogóbbnak látszottak így, hogy a ház világítását letompíttatta.

Hogyan lehetséges, töprengett, hogy élete huszonhárom évtizede alatt sohasem tanulta meg a csillagok nevét, és azt, pontosan melyik melyik. Az egyikük körül keringett szülőbolygója, a Solaria; ez volt az a csillag, amely élete első három évtizedében egyszerűen csak „a Napot” jelentette számára.

Gladiát valaha Gladia Solariának hívták. Ez még akkor volt így, amikor húsz évtizeddel, vagyis kétszáz standard galaktikus évvel ezelőtt megérkezett az Aurorára, és a név nem éppen barátságos utalást jelentett idegen származására. Egy hónappal korábban volt saját kétszázadik évfordulója, de semmivel sem emlékezett meg róla, mert nem szívesen gondolt azokra a napokra. Azelőtt pedig Gladia Delmarre volt a neve…

Kissé összeszorult a gyomra. Már majdnem el is felejtette ezt a vezetéknevet. Vajon azért, mert ilyen régen volt? Vagy inkább azért, mert keményen dolgozott azon, hogy elfelejtse?

Az eltelt évek alatt egyszer sem bánta meg, hogy elhagyta a Solariát, sohasem hiányzott neki.

Erre most mégis?

Talán az lehetett az oka, hogy hirtelen ráébredt: túlélte? Eltűnt, történelmi emlék volt csupán, ő pedig még mindig élt? Vajon ezért hiányzott most neki?

Eltűnődve meredt a semmibe. Nem, nem hiányzik, jelentette ki magában határozottan. Nem vágyakozik utána, nem akar visszatérni oda. Csak azt a semmihez sem fogható, tompa ürességet érezte, ami akkor tölti el az embert, ha eltűnik az életéből valami, ami addig, még ha negatív értelemben is, létezése szerves részét képezte.

Solaria! Az utolsó az űrlakóvilágok közül, ahol az emberiség megtelepedett és otthonra lelt. És ennek következtében, talán a szimmetria valamiféle rejtélyes törvényének engedelmeskedve, egyben elsőként is pusztult el.

Elsőként? Ezek szerint lesz második, harmadik és továbbiak?

Gladia erre még jobban elszomorodott. Egyesek úgy vélték, ezt valóban így kell érteni. Ha viszont ez igaz, akkor a már régóta otthonául szolgáló Aurora az első betelepített űrlakóvilágként a szimmetriaszabálynak megfelelően az utolsó lesz az ötvenből, amelyet utolér majd a végzet. Így a bolygó talán még a legrosszabb esetben is kihúzza az ő hosszúra nyújtott élete végéig; ezzel kellett beérnie.

A tekintete megint a csillagokat fürkészte. Tudta, hogy reménytelen. Képtelenség lett volna kibogarászni, hogy a sok, egymástól megkülönböztethetetlen fénypont közül melyik a Solaria napja. Úgy gondolta, talán a fényesebbek egyike lehet az, de még ezekből is több száz ragyogott odafent.

Felemelte a karját, és tett egy mozdulatot, amit magában csak „Daneel-mozdulatnak” nevezett.

Nem számított, hogy sötét van. Daneel Olivaw robot szinte rögtön ott termett mellette. Még aki ismerte őt több mint húsz évtizeddel korábbról, amikor Han Fastolfe megtervezte, az sem fedezett volna fel rajta semmilyen észrevehető változást. Széles, markáns vonalú arcát, hátrafésült, rövid, bronzbarna haját, kék szemét, és magas, jókötésű, tökéletesen emberi testét pontosan olyan fiatalnak és érzelemmentesnek találta volna, mint annak idején.

– A segítségére lehetek valamiben, Gladia asszony? – kérdezte a robot nyugodt hangon.

– Igen, Daneel. A csillagok közül melyik a Solaria napja?

Daneel fel sem pillantott.

– Egyik sem, Gladia asszony– felelte. – A Solaria napja az évnek ebben a részében csak három óra húsz perckor kel fel.

– Óh, valóban? – kérdezte Gladia csalódottan. Valahogy magától értetődőnek tekintette, hogy minden csillag, amelyik véletlenül érdekli őt, bármikor látható, amikor csak kedve támad felpillantani az égre. Persze hogy más-más időpontokban kelnek fel és nyugszanak le. Ennyit még ő is tudott. – Akkor hát a semmit bámultam.

– Az éjszakai égbolt, mint arra az emberek reakcióiból következtetek – mondta erre Daneel, mintha vigasztalni próbálná –, mindig gyönyörű, függetlenül attól, látható-e egy konkrét csillag, avagy sem.

– Persze, persze – vonta meg a vállát Gladia elégedetlenül. A nyugágy ülő helyzetbe ugrott, ő pedig felállt. – Én viszont a Solaria napjára lettem volna kíváncsi; bár annyira azért nem, hogy itt üljek három óra húszig.

– Még ha így is tenne – folytatta Daneel –, akkor is távcsőre volna szüksége hozzá.

– Távcsőre?

– A csillag nem igazán látható szabad szemmel, Gladia asszony.

– Ez egyre rosszabb és rosszabb! – Gladia végigsimított a nadrágján. – Előbb meg kellett volna kérdeznem téged, Daneel.

Az, aki ismerte Gladiát húsz évtizeddel korábbról, amikor megérkezett az Aurorára, bizony észrevette volna rajta a változást. Daneellel ellentétben ő csak ember volt. Százötvenöt centiméteres magasságával majdnem tíz centiméterrel maradt el egy űrlakó nő ideális testmagasságától. Gondosan ügyelt karcsú alakja megőrzésére, és a mozdulataiban nyoma sem volt gyengeségnek vagy merevségnek. A hajában azonban már megjelentek az ősz szálak, a szeme alatt finom ráncok képződtek, a bőre pedig kissé érdesebbé vált. Még nyugodtan elélhetett tíz-tizenkét évtizedig, de tagadhatatlan tény volt, hogy többé már nem fiatal. Ez azonban nem zavarta.

– Ismered az összes csillagot, Daneel?

– Azokat igen, amelyek szabad szemmel is láthatóak, Gladia asszony.

– És azt is tudod, mikor kelnek és nyugszanak az év bármelyik napján?

– Igen, Gladia asszony.

– És tudsz róluk egy csomó más dolgot is?

– Igen, Gladia asszony. Dr. Fastolfe egy alkalommal megkért, hogy gyűjtsek csillagászati adatokat, hogy gyorsan, a számítógépe használata nélkül hozzáférhetőek legyenek számára. Mindig azt mondta, barátságosabb, ha én mondom el neki az információkat, mint ha a számítógépe tenné. – Majd, mintha számítana a következő kérdésre, hozzátette: – Azt nem magyarázta el, hogy ennek mi az oka.

Gladia felemelte a bal karját, és a megfelelő mozdulatot tette vele. A házában abban a pillanatban felgyulladt a fény. A nyugágyig elhatoló, halvány fényben szinte tudat alatt több robot jelenlétét is érzékelte, de nem törődött ezzel. Egy jól szervezett háztartásban biztonsági és kényelmi okokból mindig voltak robotok az ember közelében.

Gladia vetett még egy utolsó futó pillantást az égboltra, ahol a csillagok most már halványabban látszottak a ház erősebb fénye miatt. Kissé megrántotta a vállát. Hiábavaló próbálkozás volt. Különben is, mire ment volna vele, ha látja annak az elveszett világnak a napját, egy pislákoló pontot a sok között? Ennyi erővel akár találomra is kiválaszthat egy fénypontot, kinevezheti a Solaria napjának, és bámulhatja azt.

A figyelme Daneel felé fordult, aki türelmesen várt rá. A robot arcának nagy része árnyékban maradt.

Gladia önkéntelenül is megint arra gondolt, milyen keveset változott Daneel azóta, hogy olyan régen először találkozott vele dr. Fastolfe házában. Persze átesett néhány javításon. A nő tudta ezt, de ez csak amolyan érintőleges, mellékes információ volt, amit az ember inkább távol tart magától, és jó mélyre elás.

Ez is annak az általános viszolygásnak a része volt, ami az emberi lényekre is kiterjedt. Az űrlakók vasszervezettel és harminc-negyven évtizedes élettartammal büszkélkedhettek, de azért őket is kikezdte a kor. Gladia egyik combcsontja titán-szilikon csípőízülethez csatlakozott. A bal hüvelykujja teljes egészében mesterséges volt, bár ezt alapos ultrahangvizsgálat nélkül senki sem tudta volna megállapítani. Még az idegei egy részét is kicserélték. De ilyeneket bármelyik másik, az ötven űrlakóvilág valamelyikéről érkezett, hasonló korú űrlakóról el lehetett volna mondani. Pontosabban negyvenkilenc világ, hiszen a Solariát már nem lehetett közéjük számolni.

Ezekre a dolgokra azonban még csak utalni is a gusztustalanság legalja lett volna. A róluk készült orvosi leleteket – amelyeket tárolni kellett, hiszen előfordulhatott, hogy további kezelések váltak szükségessé – az érintetten kívül soha, semmilyen körülmények között nem láthatta más. A sebészeket, akiknek a jövedelme még az elnökénél is sokkal magasabb volt, részben éppen azért fizették ilyen jól, mert a finom társaság gyakorlatilag kiközösítette őket. Hiszen tudták.

Mindez többek között annak volt köszönhető, hogy az űrlakók olyan megszállottan foglalkoztak a hosszú élettel, és olyan makacsul tagadták az öregedés puszta létezését is, de Gladia nem vesződött az okok elemezgetésével. Erről ugyanis mindig saját magára gondolt, amitől nyugtalanság fogta el. Ha lett volna egy háromdimenziós modellje saját magáról, amely valódi, természetes testrészeit szürkével, az összes mesterséges, beültetett és javított részt pedig pirossal jelöli, akkor messziről rózsaszínnek hatott volna. Legalábbis így képzelte.

Az agya azonban még mindig sértetlen és teljes volt, és amíg ez így maradt, addig ő maga is sértetlennek és egésznek számított, bármi történt is teste többi részével.

Erről megint Daneel jutott eszébe. Bár már húsz évtizede ismerte a robotot, az csak az előző évben lett az övé. Amikor Fastolfe meghalt (a véget talán az elkeseredettség is siettette egy kissé), mindenét Eos városára hagyta, ami elég gyakorinak számított. Két dolgot azonban Gladia örökölt (azon túl, hogy Fastolfe megerősítette őt a ház, a hozzá tartozó robotok és egyéb jószág, valamint a telek tulajdonjogában).

Az egyik Daneel volt.

– Mindenre emlékszel, amit húsz évtized alatt rögzítettél a memóriádban, Daneel? – kérdezte tőle.

– Úgy vélem, igen, Gladia asszony – válaszolta a robot komolyan. – Természetesen amennyiben elfelejtettem volna valamit, arról nem tudnék, hiszen elfelejtődött, így nem emlékeznék rá, hogy valaha is megjegyeztem.

– Ez egyáltalán nem biztos, hogy így van – vetette ellen Gladia. – Emlékezhetnél, hogy tudtad, ám közben pillanatnyilag képtelen lehetnél felidézni. Velem is gyakran előfordul, hogy ott van valami a nyelvem hegyén, hogy úgy mondjam, mégsem tudom előcsalogatni onnét.

– Ezt nem értem, asszonyom – felelte Daneel. – Ha tudnék valamit, az egészen biztosan kéznél lenne, amikor szükségem van rá.

– Tökéletes hozzáférés? – Lassan ballagtak a ház felé.

– Csupán hozzáférés, asszonyom. Így terveztek.

– Még mennyi ideig?

– Nem értem, asszonyom.

– Úgy értem, mennyit képes elraktározni az agyad? Több mint húsz évtizede gyűlnek benne az emlékek. Meddig bírja még?

– Ezt nem tudom, asszonyom. Egyelőre nem érzek semmilyen nehézséget.

– Talán nem is fogsz, míg egyszer csak azon nem kapod magad, hogy nem emlékszel.

Úgy tűnt, Daneel elgondolkodik egy pillanatra.

– Ez lehet, hogy így lesz, asszonyom.

– Tudod, Daneel, nem minden emléked egyformán fontos.

– Nem tudok különbséget tenni közöttük, asszonyom.

– Mások képesek rá. Lehetséges lenne kitakarítani az agyadat, Daneel, majd felügyelet mellett újra megtölteni csakis a fontos emléktartalommal; mondjuk, az egész tíz százalékával. Így több évszázaddal tovább működhetnél, mint egyébként. Ha pedig rendszeresen megismételnék ezt a beavatkozást, akár korlátlan ideig is kitarthatnál. Egy ilyen művelet persze drága, de én nem garasoskodnék. Megérnéd a költségeket.

– Velem is konzultálnának a kérdésben, asszonyom? Megkérdeznék, beleegyezem-e egy ilyen beavatkozásba?

– Természetesen. Nem utasítanálak ilyen komoly ügyben. Ezzel elárulnám dr. Fastolfe bizalmát.

– Köszönöm, asszonyom. Ez esetben el kell mondanom önnek, hogy önként sohasem vetném alá magam ilyen eljárásnak, hacsak nem tapasztalnám az emlékezetfunkcióm elvesztését.

Elértek az ajtóhoz, és Gladia megállt.

– És miért nem, Daneel? – kérdezte őszinte meglepetéssel.

Daneel hangja halk volt.

– Vannak bizonyos emlékeim, asszonyom, amelyek elvesztését nem kockáztathatom meg, akár az eljárást levezénylők gondatlansága, akár helytelen döntései miatt.

– Mint például a csillagok felkelésének és lenyugvásának időpontjait? Ne haragudj, Daneel, nem akartam elviccelni. Milyen emlékekről beszélsz?

Daneel hangja még halkabb lett.

– Asszonyom, az egykori társammal, Elijah Baley földlakóval kapcsolatos emlékekre utaltam…

Gladia csak állt ott, földbe gyökerezett lábbal. Végül Daneelnek kellett átvennie a kezdeményezést, és jeleznie az ajtónak, hogy nyíljon ki.

2

Giskard Reventlov robot a nappaliszobában várakozott, és Gladia ugyanazzal az enyhe nyugtalansággal üdvözölte, ami mindig elfogta a jelenlétében.

Daneellel összehasonlítva Giskard primitív volt. Lerítt róla, hogy robot: fémesen csillogott, az arcán nyoma sem volt semmiféle emberi kifejezésnek, és ha elég sötét volt, a szeme halványvörös izzása is látszott. Míg Daneel valódi ruhát viselt, addig Giskard öltözéke csak látszat volt; igaz, nagyon ügyes látszat, hiszen maga Gladia tervezte.

– Szóval, Giskard – szólította meg.

– Jó estét, Gladia asszony! – köszöntötte Giskard, és biccentett a fejével.

Gladia jól emlékezett Elijah Baley réges-rég elhangzott szavaira; mintha agya valamelyik rejtett zugából suttogott volna hozzá:

– Daneel gondodat viseli majd. A barátod és védelmeződ lesz, és neked is a barátjának kell lenned, az én kedvemért. De azt akarom, hogy Giskardra hallgass. Ő legyen a tanácsadód.

– Miért ő? – ráncolta a homlokát Gladia. – Nem különösebben kedvelem.

– Nem azt kérem tőled, hogy kedveld. Azt kérem, hogy bízz benne.

És nem árulta el, miért.

Gladia igyekezett megbízni Giskard robotban, de örült, hogy nem kell megkedvelnie. Volt benne valami, amitől borsózott a háta.

Daneel és Giskard sok évtizeden át lényegében háztartása részét képezték, miközben Fastolfe névleges tulajdonjogot gyakorolt felettük. Han Fastolfe csak a halálos ágyán adta ténylegesen az ő birtokába a két robotot. Giskard volt a második dolog, Daneel után, amit Fastolfe Gladiára hagyott.

Ő akkor ezt mondta az öregembernek:

– Daneel is elég lesz, Han. A lányod, Vasilia szeretné megkapni Giskardot, ebben biztos vagyok.

Fastolfe némán, lehunyt szemmel feküdt az ágyban; sokkal békésebbnek látszott, mint amilyennek Gladia az utóbbi években bármikor is látta. Nem válaszolt azonnal, ő pedig egy pillanatra azt hitte, talán olyan csendben illant el belőle az élet, hogy észre sem vette. Önkéntelenül megszorította a férfi kezét, mire az kinyitotta a szemét.

– Egy cseppet sem érdekelnek a biológiai lányaim, Gladia. Húsz évtizeden keresztül egyetlen igazi lányom volt, és az te vagy. Azt akarom, hogy Giskard a tiéd legyen. Nagyon értékes.

– Miért értékes?

– Ezt nem tudnám megmondani, de mindig megnyugtatónak találtam a jelenlétét. Mindig tartsd meg, Gladia. Ígérd meg ezt nekem!

– Megígérem – bólintott Gladia.

És akkor a férfi szeme még egyszer, utoljára kinyílt; valami végső, rejtett erőtartalékból merítve szinte régi, természetes hangján szólalt meg:

– Szeretlek, Gladia, lányom.

– Én is szeretlek, Han, apám – felelte Gladia.

Ezek voltak az utolsó szavak, amiket a férfi kimondott és meghallott. Gladia immár egy halott ember kezét szorongatta, de egy ideig képtelen volt rávenni magát, hogy elengedje.

Giskard tehát az övé volt. És a robot mégis nyugtalanította, ő pedig nem tudta volna megmondani, miért.

– Szóval, Giskard – sóhajtotta –, a Solariát szerettem volna megkeresni az égen a csillagok között, de Daneel felvilágosított, hogy csak három óra húsz perckor válik láthatóvá, és még akkor is távcsőre lenne szükségem. Te tudtad ezt?

– Nem, asszonyom.

– Fent kellene maradnom reggelig? Neked mi a véleményed?

– Úgy vélem, Gladia asszony, többre megy vele, ha nyugovóra tér.

– Valóban? – fortyant fel Gladia. – És ha én úgy döntök, hogy fennmaradok?

– Én csak javaslatot tettem, asszonyom, de holnap nehéz nap vár önre, és minden bizonnyal bánni fogja, ha kihagyja az alvást.

Gladia összevonta a szemöldökét.

– Mitől lesz nehéz a holnapi napom, Giskard? Nem tudok semmilyen várható nehézségről.

– Találkozója van egy bizonyos Levular Mandamusszal – felelte Giskard.

– Igen? És mióta?

– Egy órája. Fotofonált, én pedig vettem a bátorságot…

– Te vetted a bátorságot? Ki ez az ember?

– A Robotikai Intézet munkatársa, asszonyom.

– Tehát Kelden Amadiro beosztottja.

– Igen, asszonyom.

– Tájékoztatlak, Giskard, hogy egyáltalán nem szeretnék találkozni sem ezzel a Mandamusszal, sem bárki mással, akinek akár csak a legcsekélyebb köze is van ahhoz az undorító varangy Amadiróhoz. Ha tehát vetted a bátorságot, hogy találkozót beszélj meg vele a nevemben, akkor most rögtön vedd a bátorságot ahhoz is, hogy visszahívod, és lemondod!

– Amennyiben ezt utasításként erősíti meg, asszonyom, és ez az utasítás a lehető leghatározottabb és legerőteljesebb, úgy megpróbálom teljesíteni. Lehet, hogy nem tudom. Tudja, megítélésem szerint kárt okoz saját magának azzal, ha lemondja a találkozót, én pedig nem engedhetem meg, hogy bármilyen cselekedetem miatt kár érje önt.

– Könnyen elképzelhető, Giskard, hogy téves a megítélésed. Ki ez az ember, hogy ha nem találkozom vele, akkor kárt szenvedek? Az, hogy a Robotikai Intézet tagja, aligha teszi fontossá számomra.

Gladia tökéletesen tisztában volt vele, hogy igazságtalanul zúdítja rá a rosszkedvét Giskardra. Felkavarta a Solaria kiürítésének híre, és kínosan érezte magát, amiért tudatlanságában akkor kereste a Solariát az égen, amikor az nem is volt ott.

Persze a tudatlanságát Daneel tudása tette ennyire nyilvánvalóvá, mégsem rajta csattant az ostor; ugyanakkor Daneelnek emberi külseje volt, így Gladia automatikusan úgy is bánt vele, mintha ember lett volna. Minden a külső megjelenésen múlott. Giskard úgy nézett ki, mint egy robot, tehát könnyű volt azt feltételezni, hogy nincsenek érzései, amiket meg lehetne bántani.

És Giskard nem is reagált Gladia ingerültségére. (Mondjuk, Daneel sem reagált volna, ha ellene irányul.) Helyette így felelt:

– Dr. Mandamust a Robotikai Intézet munkatársaként mutattam be, de lehet, hogy több ennél. Az utóbbi néhány évben dr. Amadiro jobbkezeként tevékenykedett. Ez fontossá teszi őt, és nem valószínű, hogy annyiban hagyja. Dr. Mandamust nem volna tanácsos megsérteni, asszonyom.

– Nem volna, Giskard? Fikarcnyit sem érdekel Mandamus, Amadiro pedig még ennél is sokkal kevésbé. Feltételezem, emlékszel, hogy Amadiro annak idején, amikor még ő, én és a világ fiatalok voltunk, mindent elkövetett, hogy bebizonyítsa, dr. Fastolfe gyilkos, és csak a csodának köszönhető, hogy a mesterkedései nem jártak sikerrel.

– Nagyon jól emlékszem rá, asszonyom.

– Ez megnyugtat. Már attól féltem, hogy húsz évtized alatt esetleg elfelejtetted. Ebben a húsz évtizedben semmi közöm nem volt Amadiróhoz, és senkihez, aki kapcsolatban áll vele, és feltett szándékom a továbbiakban is ebben a szellemben cselekedni. Nem érdekel, milyen kárt okozok vele magamnak, vagy hogy milyen következményekkel járhat. Nem fogadom ezt a dr. akárkit, a jövőben pedig ne szervezz találkozókat a nevemben anélkül, hogy megbeszélnéd velem, vagy legalább megmagyaráznád az illetőnek, hogy a dolog a beleegyezésemtől függ.

– Megértettem, asszonyom – felelte Giskard –, de ha megengedi, felhívnám a figyelmét, hogy…

– Nem engedem meg – szögezte le Gladia, és hátat fordított neki.

Rövid csend állt be, ám alig tett három lépést, amikor ismét megszólalt Giskard nyugodt hangja:

– Asszonyom, arra kell kérnem, hogy bízzon bennem.

Gladia megtorpant. Miért ezt a szót használta?

Megint megszólalt a fejében az a réges-régi hang: „Nem azt kérem tőled, hogy kedveld. Azt kérem, hogy bízz benne.”

Az ajka összeszorult, és összeráncolta a homlokát. Nem akart megfordulni, de vonakodva mégis megtette.

– Tehát – sóhajtotta nem éppen barátságosan –, mit akarsz mondani, Giskard?

– Csak annyit, hogy amíg dr. Fastolfe élt, asszonyom, az ő akarata érvényesült az Aurorán és a többi űrlakóvilágon is. Ennek eredményeképpen a Föld lakói szabadon vándorolhattak el különböző letelepedésre alkalmas bolygókra szerte a Galaxisban, és a ma telepesvilágoknak nevezett bolygók felvirágoztak. Dr. Fastolfe azonban már nem él, az utódai pedig nem rendelkeznek az ő tekintélyével. Dr. Amadiro életben tartotta saját Föld-ellenes nézeteit, és nagyon is fennáll a lehetősége, hogy ezek most diadalmaskodnak, és határozott politika lép érvénybe a Föld és a telepesvilágok ellen.

– És ha ez így van, Giskard, mit tehetek ellene?

– Fogadhatja dr. Mandamust, és kiderítheti, miért akar ennyire találkozni önnel, asszonyom. Elárulhatom: messzemenőkig ragaszkodott hozzá, hogy a lehető legkorábbra szervezzem a találkozót. Reggel nyolc órakor kívánja felkeresni önt.

– Giskard, soha nem fogadok senkit dél előtt!

– Erről őt is tájékoztattam, asszonyom. Azt, hogy a magyarázatom ellenére is mindenképpen reggeli közben akart találkozni önnel, elkeseredettsége jelének tekintettem. Úgy éreztem, fontos lenne megtudnunk, miért ennyire kétségbeesett.

– És ha nem fogadom, akkor a véleményed szerint ugyebár személyes károm származik belőle? Nem arra vagyok kíváncsi, hogy kár éri-e a Földet, vagy a telepeseket, vagy ezt vagy amazt. Nekem ártani fog?

– Asszonyom, kárt szenvedhet a Föld és a telepesek azon képessége, hogy folytassák a Galaxis betelepítését. Ez az álom Elijah Baley nyomozó elméjében fogant meg, több mint húsz évtizeddel ezelőtt. A kár, ami a Földet éri, így az ő emlékét szentségteleníti meg. Tévedek, ha azt feltételezem, hogy ami árt az ő emlékének, azt ön úgy érezné, mintha saját személyének ártana?

Gladia döbbenten hallgatta. Elijah Baley neve egy órán belül immár másodszor került szóba. Már rég nem élt – rövid életű földlakó volt, aki már több mint tizenhat évtizeddel korábban elhunyt –, de a neve puszta említése is a mai napig felkavarta.

– Hogy fordulhattak a dolgok hirtelen ilyen komolyra? – kérdezte.

– Egyáltalán nem hirtelen történt, asszonyom. A Föld népe és az űrlakóvilágok lakói húsz évtizede párhuzamos úton járnak, és dr. Fastolfe bölcs elveinek köszönhetően elkerülték az egymással való konfliktust. Mindvégig létezett ugyanakkor egy erős ellenzéki mozgalom, amellyel dr. Fastolfe-nak folyamatosan küzdenie kellett. Most, hogy dr. Fastolfe halott, az ellentábor sokkal erősebbé vált. A Solaria kiürítése pedig még tovább növelte az erejüket, és könnyen lehet, hogy ellenzékből hamarosan meghatározó politikai erővé válnak.

– Miért?

– Egyértelmű jelek utalnak rá, asszonyom, hogy az űrlakók ereje hanyatlóban van, és sok aurorai bizonyára úgy érzi, határozott tettekre van szükség, mégpedig most vagy soha.

– És te úgy gondolod, hogy ha fogadom ezt az embert, az fontos lehet mindennek a megakadályozásában?

– Így van, asszonyom.

Gladia hallgatott egy ideig, és megint eszébe jutott, hogy annak idején megígérte Elijah-nak, bízni fog Giskardban. Igaz, most kissé lázadozott a gondolat ellen.

– Nem akarok találkozni vele, és nem hiszem, hogy bárkinek is előnye származna abból, ha megteszem, de legyen, fogadom.

3

Gladia aludt, a házban pedig sötét volt, legalábbis emberi mértékkel mérve. Nagy volt azonban a jövés-menés, hiszen a robotoknak sok dolguk akadt, és ezeket infravörös fénynél is el tudták végezni.

A házat rendbe kellett tenni a napi tevékenységek által okozott felfordulás után. Fel kellett tölteni a készleteket, meg kellett szabadulni a hulladéktól, a különböző használati és berendezési tárgyakat meg kellett tisztítani, ki kellett fényezni vagy a helyére kellett tenni, a gépeket ellenőrizni kellett, és természetesen mindig ott volt az őrszolgálat.

Egyetlen ajtón sem volt zár; nem volt szükség rá. Az Aurorán sohasem történt semmiféle erőszakos bűncselekmény, sem emberi lények, sem vagyontárgyak ellen. Nem is kerülhetett sor ilyesmire, hiszen minden házat és minden embert a nap minden percében robotok őriztek. Ez köztudott volt, és mindenki magától értetődőnek tekintette.

Ennek a nyugalomnak ugyanakkor az volt az ára, hogy az őrrobotoknak a helyükön kellett maradniuk. Sohasem használták őket, de csak azért, mert állandóan ott voltak.

Giskardnak és Daneelnek, akik kifinomultabb és sokoldalúbb képességekkel rendelkeztek, mint a birtok többi robotja, nem voltak konkrét feladataik, hacsak nem tekintjük konkrét feladatnak azt, hogy ők voltak felelősek az összes többi robot megfelelő működéséért.

Hajnali háromra befejezték az ellenőrző körútjukat a pázsiton és az erdős részen; ennek során szemügyre vették, hogy jól látják-e el a feladatukat a külső őrök, és hogy nem adódott-e esetleg valamilyen probléma.

A házhoz tartozó udvar déli szélénél találkoztak, és egy ideig tömörített, kódolt nyelven beszéltek maguk között. Több évtizede kommunikáltak már egymással, így mindketten jól megértették a másikat, és nem volt szükségük a körülményes emberi beszédre.

– Felhők. Láthatatlan – suttogta Daneel alig hallhatóan.

Ha mondanivalóját emberi fülnek szánja, így fogalmaz: „Mint magad is látod, Giskard barátom, az ég felhős lett. Ha Gladia asszony úgy dönt, hogy megvárja, míg felkel a Solaria, akkor sem láthatta volna.”

Giskard válasza – „Előre jelzett. Inkább találkozó” – pedig a következőnek felelt meg: „Ezt az időjárás-jelentés is közölte, Daneel barátom, és fel lehetett volna használni kifogásként, hogy Gladia asszony korán nyugovóra térjen. Én azonban fontosabbnak ítéltem, hogy szembenézzen a problémával, és hogy rávegyem, engedélyezze a találkozót, amiről már beszéltem neked.”

– Nekem úgy tűnik, Giskard barátom – folytatta Daneel –, hogy elsősorban azért bizonyult nehéznek a meggyőzése, mert felzaklatta a Solaria kiürítése. Magam is jártam ott egy alkalommal Elijah társammal, amikor Gladia asszony még solariai volt, és ott élt.

– Én mindig úgy tudtam – felelte erre Giskard –, hogy Gladia asszony nem volt boldog a szülőbolygóján; hogy örömmel távozott a világából, és sohasem állt szándékában visszatérni oda. Abban azonban egyetértek veled, hogy valószínűleg feldúlta, hogy Solaria történelme véget ért.

– Nem értem ezt a reakciót Gladia asszony részéről – mondta Daneel –, de sokszor előfordul, hogy az emberek reakciói nem következnek logikusan az eseményekből.

– Emiatt nehéz néha eldönteni, mi az, ami kárt okoz egy emberi lénynek, és mi az, ami nem – Giskard ezt talán egy sóhaj, sőt, egy sértődött sóhaj kíséretében mondta volna, ha ember. Így azonban csupán egy nehéz helyzet érzelemmentes értékeléseként közölte. – Ez az egyik oka annak, hogy úgy vélem, a robotika Három Törvénye hiányos vagy elégtelen.

– Ezt mondtad már korábban is, Giskard barátom, és magam is megpróbáltam elhinni, de kudarcot vallottam – mondta erre Daneel.

Giskard hallgatott egy darabig, majd így folytatta:

– Intellektuális értelemben úgy gondolom, a Törvények bizonyára hiányosak vagy elégtelenek, amikor azonban megpróbálok hinni ebben, én is kudarcot vallok, mivel engem is kötnek. Ám amennyiben nem kötnének, biztosan hinnék az elégtelenségükben.

– Ezt az ellentmondást nem értem.

– Én sem. Mégis azon veszem észre magam, hogy kénytelen vagyok kifejezésre juttatni. Időnként úgy érzem, nagyon közel járok hozzá, hogy rájöjjek, miben is áll a Három Törvény hiányossága vagy elégtelensége; a Gladia asszonnyal ma este folytatott beszélgetésem is ezen alkalmak egyike volt. Megkérdezte tőlem, milyen személyes kára származhat abból, ha lemondja a találkozót, tehát nem egyszerűen milyen kár származhat belőle elvont értelemben. Volt rá válasz, de nem mondhattam el, mert kívül esett a Három Törvény értelmezési tartományán.

– Tökéletes választ adtál, Giskard barátom. Az Elijah társam emlékében keletkező kár mély hatást gyakorolt volna Gladia asszonyra.

– Ez a legjobb válasz volt a Három Törvény keretein belül. Nem ez volt a lehetséges legjobb válasz.

– Mi volt a lehetséges legjobb válasz?

– Nem tudom, mivel nem vagyok képes szavakba vagy akár fogalmakba önteni, amíg kötnek a Törvények.

– A Törvényeken túl nincsen semmi – mondta Daneel.

– Ha ember volnék – folytatta Giskard –, akkor a Törvényeken túl is tekinthetnék, és azt hiszem, Daneel barátom, hogy te hamarabb tekinthetnél túl rajtuk, mint én. Igen, Daneel barátom, régóta vélem úgy, hogy bár robot vagy, a gondolkodásod rendkívüli mértékben hasonlít egy emberi lényére.

– Nem helyes ezt gondolni – mondta Daneel lassan, mintha fájdalmat okozna neki. – Azért gondolsz ilyesmit, mert belenézhetsz az emberi elmébe. Ettől eltorzul a működésed, végül pedig akár el is pusztíthat. Ez a gondolat számomra szomorú. Ha meg tudod akadályozni, hogy többet láss az elmékbe, mint amennyit muszáj, akadályozd meg.

Giskard elfordult.

– Nem tudom megakadályozni, Daneel barátom, és nem is akadályoznám. Sajnálom, hogy a Három Törvény miatt ilyen keveset tehetek ezzel a képességemmel. Nem hatolhatok elég mélyre, mert félek, hogy esetleg kárt okozok. Nem befolyásolhatok elég közvetlenül, mert félek, hogy esetleg kárt okozok.

– Gladia asszonyt mégis elég ügyesen befolyásoltad, Giskard barátom.

– Nem igazán. Módosíthattam volna a gondolkodását, és rávehettem volna, hogy kérdés nélkül fogadja el a találkozót, az emberi elme azonban olyannyira bonyolult, hogy csak nagyon keveset merek megtenni. Bármilyen átalakítást eszközölök is, abból további változások származnak, amelyek természete felől már nem lehetek bizonyos, és amelyek kárt is okozhatnak.

– Mégis tettél valamit Gladia asszonnyal.

– Nem kellett tennem. A „bizalom” szó hatással van rá, és befolyásolhatóbbá teszi. Erre már korábban felfigyeltem, de a legnagyobb körültekintéssel használom a szót, mivel a túlzott használat minden bizonnyal gyengítené a hatását. Nem értem a jelenséget, de nem tehetem meg, hogy egyszerűen az elméje mélyére ások a válasz után kutatva.

– Mert a Három Törvény nem engedi?

Giskard szemének tompa fénye kissé mintha felizzott volna.

– Igen. A Három Törvény minden lépésnél az utamban áll. Mégsem tudom módosítani őket, mert az utamban állnak. Pedig úgy érzem, módosítanom kell őket, mert katasztrófa közeledtét érzem.

– Ezt már korábban is mondtad, Giskard barátom, de a katasztrófa természetéről nem szolgáltál felvilágosítással.

– Azért, mert nem ismerem a természetét. Köze van az Aurora és a Föld közötti, egyre mélyülő ellentétekhez, de hogy ez miként torkollik majd valódi katasztrófába, azt nem tudom megmondani.

– Lehetséges, hogy végül mégsem kerül sor katasztrófára?

– Nem gondolom. Bizonyos aurorai tisztviselők körül, akikkel találkoztam, a katasztrófa, a diadalra való várakozás auráját érzékeltem. Ezt nem tudom pontosabban leírni, és nem áshatok mélyebbre jobb leírásért, mert a Három Törvény nem engedi. Ez egy további ok arra, hogy a Mandamusszal folytatott beszélgetésre holnap mindenképpen sor kerüljön. Így lehetőségem nyílik rá, hogy tanulmányozzam az elméjét.

– De ha egyszer nem tanulmányozhatod elég mélyen?

Bár Giskard hangja nem volt alkalmas arra, hogy emberi értelemben vett érzelmet tükrözzön, a szavaiból egyértelműen elkeseredettség csendült ki.

– Akkor tehetetlen leszek. Csak a Törvények szerint járhatok el. Mi egyebet tehetnék?

– Semmi egyebet – felelte Daneel halkan és csüggedten.

4

Gladia 08:15-kor lépett be a nappaliszobába. Szándékosan – és némi rosszindulattal – határozott úgy, hogy megvárakoztatja Mandamust (akinek mostanra vonakodva bár, de megtanulta a nevét). A megjelenésére is nagy gondot fordított. Évek óta most először rosszul érezte magát szürkülő haja miatt, és egy pillanatra azt kívánta, bárcsak követte volna a hajszínszabályozás szinte általánosnak nevezhető aurorai gyakorlatát. Hiszen ha a tőle telhető módon fiatalon és vonzóan fest, azzal még kényelmetlenebb helyzetbe hozza Amadirónak ezt a talpnyalóját.

Eltökélte, hogy első látásra ellenszenvesnek fogja találni a férfit, közben azonban állandóan ott volt a nyomasztó érzés, hogy látogatója esetleg fiatal és jóképű, és vidám arcán ragyogó mosoly villan, amikor belép, ő pedig akarata ellenére vonzalmat érez majd iránta.

Mindezek után megkönnyebbült, amikor meglátta. A férfi ugyan fiatal volt, még valószínűleg nem töltötte be első fél évszázadát, de nem sikerült a legjobbat kihoznia belőle. Magas volt, Gladia úgy száznyolcvanöt centiméteresnek becsülte, de túlságosan sovány, ami pókszerű megjelenést kölcsönzött neki. A haja egy kicsit túl sötét volt egy auroraihoz, a szeme fakó mandulaszín, az arca túl hosszúkás, az ajkai túl keskenyek, a szája túl széles, a bőre nem elég világos. Az igazán fiatalos külsőtől azonban leginkább az arcán ülő merev, humortalan kifejezés fosztotta meg.

Gladiának hirtelen az Aurorán annyira divatos történelmi regények jutottak eszébe (ezek kivétel nélkül mind a primitív Földön játszódtak, ami igen különösen hatott egy olyan világban, amely egyre jobban gyűlölte a földlakókat), és azt gondolta: Hiszen ez egy puritán mintaképe.

Annyira megkönnyebbült, hogy majdnem el is mosolyodott. A puritánokat általában gazfickóként ábrázolták, és akár az volt ez a Mandamus, akár nem, mindenképpen jól jött, hogy legalább annak néz ki.

Amikor azonban megszólalt, Gladia enyhe csalódást érzett, a férfi hangja ugyanis lágy volt, és határozottan dallamos. (Ahhoz, hogy igazán megfeleljen a sztereotípiának, orrhangon kellett volna megszólalnia.)

– Gremionis asszony? – köszöntötte a látogató.

Az asszony óvatosan leereszkedő mosollyal nyújtott kezet neki.

– Mandamus úr. Kérem, szólítson Gladiának. Mindenki így szólít.

– Tudom, hogy hivatalosan a keresztnevét használja…

– Mindig azt használom. A házasságom pedig több évtizeddel ezelőtt barátságos módon véget ért.

– Úgy tudom, hosszú ideig tartott.

– Nagyon hosszú ideig. Nagyon sikeres volt, de előbb-utóbb még a nagy sikerek is természetes véget érnek.

– Hát igen – felelte Mandamus kenetteljesen. – Ha a vég után is erőltetjük, a siker könnyen kudarcba fordul.

Gladia bólintott, és halvány mosollyal így felelt:

– Micsoda bölcsesség ilyen fiatal korban. De ne menjünk be inkább az étkezőbe? Készen vár bennünket a reggeli, és biztosan így is sokáig várattam.

Mandamus arrafelé fordult, amerre Gladia mutatott, és lépteit az övéhez igazította; az asszony csak ekkor vette észre a férfit kísérő két robotot. Gyakorlatilag elképzelhetetlen volt, hogy egy aurorai bárhová robotkíséret nélkül menjen, ám amíg a robotok mozdulatlanul álltak, az auroraiak szeme nem akadt meg rajtuk.

Gladia gyors pillantást vetett rájuk, és megállapította, hogy új modellek, és nyilván drágák. Ruhaimitációjuk gondosan kidolgozott, és bár nem Gladia tervezte, első osztályú volt. Az asszony kénytelen volt magában vonakodva elismerni ezt. Egyszer majd ki kell derítenie, kinek a munkája, mert nem volt ismerős számára, és könnyen lehet, hogy új és veszélyes versenytárs bukkant fel a színen. Önkéntelenül is csodálattal töltötte el, hogy bár a ruhaimitáció stílusa határozottan ugyanaz volt a két robot esetében, mindkettőn sikerült megőrizni az egyéni jelleget. Nem lehetett összetéveszteni őket.

Mandamus elkapta a pillantását, és nyugtalanító éleslátással értelmezte a kifejezését. (Intelligens, gondolta Gladia csalódottan.) A férfi így szólt:

– A robotjaim exodizájnját egy fiatalember készítette, aki az intézetben dolgozik, és még nem szerzett magának nevet a szakmában. De be fog futni, nem gondolja?

– Egészen biztosan – bólintott Gladia.

Gladia nem számított semmilyen komoly megbeszélésre, míg nem végeznek a reggelivel. A rossz modor netovábbjának számított, ha valaki étkezés közben közhelyeken kívül másról is beszél, és Gladia gyanította, hogy Mandamusnak nem erőssége a közhelyek puffogtatása. Ott volt persze az időjárás. Szóba is került az eső legutóbbi rohama, amely már szerencsére véget ért, és a közeledő száraz évszak kilátásairól is beszélgettek. Elhangzott a vendéglátó házának szinte kötelező jellegű dicsérete, amit Gladia gyakorlott szerénységgel fogadott. A kisujját sem mozdította, hogy könnyítsen a férfi zavarán, és hagyta, hogy minden segítség nélkül kutasson témák után.

Mandamus tekintete végül Daneelre tévedt, aki csendben és mozdulatlanul állt a falmélyedésében. A férfinak sikerült felülkerekednie aurorai közönyén, és a szemében őszinte érdeklődés csillant.

– Ah! – szólalt meg. – Nyilván a híres R. Daneel Olivaw. Teljességgel összetéveszthetetlen. Igen figyelemreméltó példány.

– Rendkívül figyelemreméltó.

– Most már az öné, ha nem tévedek? Fastolfe végakarata szerint?

– Doktor Fastolfe végakarata szerint, igen – felelte Gladia, enyhén megnyomva a titulust.

– Megdöbbentőnek tartom, hogy az intézet humanoid robotsorozata ilyen kudarcot vallott. Ön nem tűnődött el ezen?

– Hallottam róla – mondta Gladia óvatosan. (Lehet, hogy erre próbált kilyukadni a látogatója?) – Nem rémlik, hogy túl sok időt töprengtem volna ezen.

– A szociológusok a mai napig próbálják megérteni a dolgot. Nekünk az intézetben természetesen azóta sem sikerült túllépnünk a csalódáson. Olyan természetes fejlődési lépésnek tűnt. Néhányan közülünk úgy gondolják, hogy Fa… Doktor Fastolfe-nak esetleg köze lehetett hozzá.

(Másodszor nem követte el a hibát, gondolta Gladia. Összeszűkült a szeme, és felébredt benne az ellenszenv; szóval a fickó azért jött el hozzá, hogy olyan információkat puhatoljon ki, amelyek ártalmasak lehetnek szegény jó Hanra nézve.)

– Aki ezt gondolja, bolond – közölte csípősen. – Ha ön is így gondolja, akkor sem keresek más kifejezést a kedvéért.

– Én nem tartozom azok közé, akik így gondolják, nagyrészt azért, mert nem tudom, mit tehetett volna dr. Fastolfe, hogy előidézze a kudarcot.

– Miért kellett volna bárkinek bármit is tennie? Az emberek egyszerűen nem kértek belőlük. Egy robot, amelyik úgy néz ki, mint egy férfi, versenyezni fog a férfiakkal, amelyik pedig úgy, mint egy nő, a nőkkel, és a verseny kényelmetlenül szoros lesz. Az auroraiak nem akartak versenytársakat. Szükséges tovább kutakodnunk?

– Versengés szexuális értelemben? – kérdezte Mandamus nyugodtan.

Gladia egy rövid időre farkasszemet nézett a férfival. Vajon a férfi tudott róla, hogy ő réges-régen szerelmes volt Janderbe, a robotba? És ha igen, számított ez egyáltalán?

Mandamus arckifejezésében semmi sem árulkodott arról, hogy bármi többet értett volna alatta a szavak felszíni jelentésén túl.

– Versengés minden értelemben – felelte végül Gladia. – Ha dr. Han Fastolfe bármit is tett azért, hogy ez legyen az általános benyomás, akkor az az volt, hogy túlságosan emberire tervezte a robotjait, de nem lehetett másképp.

– Úgy látom, mégiscsak gondolkodott a dolgon – mondta Mandamus. – Csak az a baj, hogy a szociológusok szerint ez a félelem az emberi külsejű robotokkal való versengéstől túlságosan leegyszerűsítő magyarázat. Önmagában nem elég, viszont nem utalnak bizonyítékok semmiféle más, jelentős ellenérzésre mint motivációra.

– A szociológia nem éppen egzakt tudomány – jegyezte meg Gladia.

– Ugyanakkor nem is teljességgel inegzakt.

Gladia vállat vont.

Mandamus rövid szünet után így folytatta:

– Bárhogy történt is, megakadályozott bennünket abban, hogy megfelelően megszervezzük a gyarmatosító expedíciókat. Az előkészítő munkát elvégző humanoid robotok nélkül…

Még nem fejezték be a reggelit, de Gladia látta, hogy Mandamus képtelen tovább kerülgetni a komoly témát.

– Magunk is mehettünk volna – szólalt meg.

Ezúttal Mandamuson volt a vállrándítás sora.

– Túl nehéz lett volna. Ráadásul azok a rövid életű, barbár földlakók az ön dr. Fastolfe-jának az engedélyével úgy elárasztottak minden kezük ügyébe eső bolygót, mint az éhes rovarok.

– Bőven akad még alkalmas bolygó. Több millió. És ha ők képesek rá…

– Persze hogy képesek rá! – kiáltott fel Mandamus váratlan szenvedéllyel. – Életekbe kerül ugyan, de mit számítanak nekik az életek? Egy évtized elvesztése, ennyi az egész, és többmilliárdnyian vannak.

– Ha egymillióan meghalnak a gyarmatosítás során, kinek tűnik fel, kit érdekel? Senkit.

– Biztos vagyok benne, hogy érdekli őket.

– Badarság. A mi életünk hosszabb, tehát értékesebb, és mi természetes módon óvatosabban bánunk vele.

– Vagyis itt ülünk, és nem teszünk egyebet, mint a földi telepeseket ócsároljuk, amiért készek kockára tenni az életüket, és ennek köszönhetően a jelek szerint az övék lesz a Galaxis.

Gladia maga sem volt tudatában, hogy ennyire a telepesek pártján áll, de olyan hangulatban volt, hogy mindenképpen ellent akart mondani Mandamusnak, és miközben beszélt, önkéntelenül is azt érezte, hogy a pusztán ellenszegülésnek szánt kijelentése talán az érzéseit tükrözi. Amellett Fastolfe-tól is hasonló megállapításokat hallott élete utolsó, elkeseredésben töltött éveiben.

Gladia jelzésére az asztalt gyorsan és hatékonyan leszedték. Folytathatták volna a reggelit, a beszédtéma és a hangulat azonban már alkalmatlan volt a civilizált étkezéshez.

Visszamentek a nappali szobába. Mandamus robotjai követték őket, ahogy Daneel és Giskard is, és mindegyikük keresett magának egy falmélyedést. (Mandamus egyetlen megjegyzést sem tett Giskardra, gondolta Gladia, de hát miért is tett volna? Giskard régimódi volt, sőt primitív, és Mandamus gyönyörű példányai mellett teljesen jelentéktelennek hatott.)

Gladia helyet foglalt, és keresztbe vetette a lábait. Tisztában volt vele, hogy átlátszó, testére simuló öltözéke előnyösen emeli ki még mindig fiatalos alakját.

– Megtudhatnám, milyen okból kívánt találkozni velem, dr. Mandamus? – kérdezte, mert nem akarta tovább halogatni a dolgot.

– Sajnos az a rossz szokásom, hogy étkezés után az emésztésem javítása érdekében gyógyszeres rágógumit rágok. Van kifogása ellene?

– Zavarónak találnám – felelte Gladia mereven.

(Ha nem rághat, talán kellemetlenül érinti majd. Különben is, tette hozzá magában Gladia fölényesen, az ő korában nem kellene, hogy gyógyszerrel javítsa az emésztését.)

Mandamus már félig előhúzott a tunikája mellényzsebéből egy kicsiny, hosszúkás csomagot. A csalódottság jele nélkül visszatolta a helyére, és azt dünnyögte: – Természetesen.

– Azt kérdeztem, dr. Mandamus, hogy milyen okból kívánt találkozni velem.

– Valójában két oka is van, Gladia asszony. Az egyik személyes jellegű, a másik pedig államügy. Volna kifogása ellene, ha a személyes okkal kezdeném?

– Hadd mondjam meg őszintén, dr. Mandamus, hogy nehezen tudom elképzelni, miféle személyes ügyünk lehetne nekünk kettőnknek. A Robotikai Intézetben dolgozik, nem igaz?

– Így van.

– És mint értesültem róla, közel áll Amadiróhoz.

– Abban a megtiszteltetésben van részem, hogy Doktor Amadiróval dolgozhatok – bólintott a férfi, és kissé megnyomta a doktor szót.

(Szóval visszaadja, gondolta Gladia, csakhogy én nem veszem fel.)

– Amadiro és én húsz évtizeddel ezelőtt kapcsolatba kerültünk egy ügy miatt, és ez felettébb kellemetlen epizód volt. Azóta soha, semmilyen formában nem léptünk kapcsolatba egymással. Ahogy önnel mint közeli munkatársával sem kerültem volna semmiféle kapcsolatba, ha nem győznek meg róla, hogy a megbeszélésünk esetleg fontos lehet. Személyes ügyek azonban egészen biztosan nem teszik fontossá számomra. Továbbléphetünk tehát az államügyre?

Mandamus lesütötte a szemét, és az arcán halvány pír jelent meg, ami akár a zavar jele is lehetett.

– Ez esetben hadd mutatkozzam be újra. A nevem Levular Mandamus, és Santirix és Gladia Gremionis szépunokája, az ön ötödfokú leszármazottja vagyok. Másképpen fogalmazva ön a szépanyám.

Gladia hevesen pislogott, és remélte, hogy nem látszik olyan döbbentnek, mint amilyennek érzi magát (ám ebben nem igazán járt sikerrel). Természetesen voltak leszármazottai, és miért ne lehetett volna az egyikük éppen ez az ember?

De csak ennyit mondott:

– Biztos ebben?

– Egészen biztos vagyok. Családfakutatást végeztettem. Végül is előbb-utóbb valószínűleg magam is szeretnék majd gyerekeket, és ahhoz úgyis kötelező lesz ez a vizsgálat. Ha érdekli, a közöttünk lévő leszármazási minta F-N-N-F.

– Vagyis ön a fiam lányának a lányának a fiának a fia?

– Igen.

Gladia nem kérdezett rá több részletre. Egy fia és egy lánya volt. Tökéletesen kötelességtudó anya volt, de a gyerekei a megfelelő idő elteltével függetlenedtek tőle. Ami a fián és a lányán túli leszármazottait illette, róluk tisztességes űrlakó szokás szerint soha nem kérdezősködött, és nem is érdekelték. Most, hogy mégis találkozott az egyikükkel, eléggé űrlakó volt ahhoz, hogy továbbra se érdekelje.

Ettől a gondolattól visszanyerte az egyensúlyát. Hátradőlt a székében, és ellazult.

– Rendben – mondta. – Ön az ötödfokú leszármazottam. Ha ez a személyes ügy, amit szeretne megbeszélni velem, nincs semmi jelentősége.

– Tökéletesen megértem, ősanyám. Nem is magáról a családfámról szeretnék beszélni önnel, de ez megalapozza a dolgot. Az a helyzet, hogy dr. Amadiro is tud erről a rokoni kapcsolatról. Legalábbis ezt gyanítom.

– Valóban? És ez mégis hogy lehet?

– Úgy vélem, szép csendben mindenkinek megvizsgálja a családfáját, aki az intézetbe jön dolgozni.

– De miért?

– Hogy olyan dolgokra bukkanjon, mint amilyenre az én esetemben is bukkant. Bizalmatlan ember.

– Nem értem. Az, hogy ön az ötödfokú leszármazottam, miért bírna nagyobb jelentőséggel az ő számára, mint az én számomra?

Mandamus elgondolkodva vakargatta az állát jobb keze bütykeivel.

– Az ön iránt érzett ellenszenve semmivel sem csekélyebb, mint amit ön érez az ő irányában, Gladia asszony. Ön kész lett volna miatta megtagadni a velem való találkozást, és ő is ugyanúgy kész lehet megvonni tőlem a jóindulatát ön miatt. Persze még rosszabb lenne, ha dr. Fastolfe leszármazottja volnék, de nem sokkal.

Gladia mereven ült, mintha karót nyelt volna. Az orrcimpája megremegett, és dühtől fojtott hangon így szólt:

– És akkor mit vár tőlem, mit tegyek? Nem tehetem semmissé a leszármazását. Talán tegyem közzé a hipervízióban, hogy ön teljesen közömbös számomra, és kitagadom? Ezzel megelégedne a maga Amadirója? Ha így gondolja, kénytelen vagyok figyelmeztetni, hogy nem teszem meg. A kisujjamat sem vagyok hajlandó megmozdítani, hogy a legcsekélyebb örömet is okozzam annak az embernek. Ha ez azzal jár, hogy elbocsátja önt, és a genetikai hátterével szembeni ellenérzései miatt derékba töri a karrierjét, hát, akkor legalább megtanulja, hogy inkább épelméjű, kevésbé bosszúszomjas emberek társaságát keresse.

– Nem fog elbocsátani engem, Gladia asszony. Ha elnéz nekem némi szerénytelenséget, túl értékes vagyok számára. Ugyanakkor egy napon szeretném majd átvenni a helyét az intézet élén, és ezt egészen biztosan nem hagyja majd, ha arra gyanakszik, hogy a származásom még az ön rokonságánál is rosszabb.

– Amadiro talán azt képzeli, hogy szegény Santirix rosszabb nálam?

– Egyáltalán nem erről van szó. – Mandamus elvörösödött, és nyelt egyet, de a hangja kimért és határozott maradt. – Nem szeretnék tiszteletlen lenni, asszonyom, de tartozom magamnak azzal, hogy kiderítem az igazságot.

– Miféle igazságot?

– Az ön ötödfokú leszármazottja vagyok. Ez egyértelműen benne van a genealógiai dokumentumokban. Ám lehetséges, hogy az apai ágat tekintve ötödfokon nem Santirix Gremionistól származom, hanem Elijah Baley földlakótól.

Gladia olyan gyorsan szökkent talpra, mintha báb lett volna, akit zsinóron rántanak ki a székéből. Észre sem vette, hogy felállt.

Az elmúlt tizenkét órában már harmadszor hangzott el a réges-régi földlakó neve, méghozzá három különböző szájból.

– Mit akar mondani ezzel? – A hangja mintha nem is a sajátja lett volna.

Erre Mandamus is felállt, és kissé hátrébb lépett.

– Azt hiszem, eléggé egyértelmű. Azt akarom tudni, hogy az ön fia, vagyis az én ükapám, az ön és Elijah Baley földlakó között létrejött szexuális kapcsolatból született-e. Elijah Baley volt-e az ön fiának az apja? Nem tudom ennél világosabban kifejezni magam.

– Hogy merészel ilyesmit kiejteni a száján? Egyáltalán még ilyesmire gondolni is?

– Azért merészelem, mert a pályafutásom múlik rajta. Ha a válasz igen, az könnyen szakmai karrierem végét jelentheti. Természetesen nemleges választ szeretnék, de ha ezt semmivel sem tudom alátámasztani, azzal nem sokra megyek. A megfelelő időben bizonyítékkal kell szolgálnom dr. Amadirónak, hogy lássa: a származásommal szembeni ellenérzéseinek önnel véget kell érniük. Világos ugyanis számomra, hogy az ön, de még a dr. Fastolfe iránti ellenszenve is semmiség, tényleg semmiség az Elijah Baley földlakóval szemben érzett hihetetlen gyűlöletéhez képest. Nem csupán arról van szó, hogy rövid életű volt, bár rettenetesen zavarna a tudat, hogy barbár géneket örököltem. Azt hiszem, ha bizonyítékkal szolgálnék arra nézve, hogy egy földlakótól, de nem Elijah Baley-től származom, akkor túltenné magát ezen. Elijah Baley személye, és csakis az ő személye azonban már-már tébolyult dühöt ébreszt benne. Hogy miért, nem tudom.

Most, hogy Gladia újra hallotta Elijah nevét, a férfi szinte életre kelt előtte. Mélyen, szaggatottan lélegzett, és hagyta elmerülni magát egész élete legszebb emlékében.

– Én tudom, miért – szólalt meg végül. – Azért, mert Elijah-nak, bár minden ellene dolgozott, egész Aurora ellene volt, sikerült tönkretennie Amadirót, méghozzá abban a pillanatban, amikor az az ember azt hitte, kezében van a siker. És Elijah ezt puszta bátorsággal és intelligenciával érte el. Amadirót nagyságrendekkel múlta felül egy földlakó, akit óvatlan módon lenézett, és mi egyebet tehetett, mint hogy gyűlölte ezért? Elijah már több mint tizenhat évtizede halott, de Amadiro a mai napig nem képes felejteni és megbocsátani, nem képes eltépni a láncokat, amelyek ennek a halott embernek a gyűlöletes emlékéhez kötik. És nem is akarom, hogy Amadiro felejtsen vagy megszűnjön gyűlölni, ha ez élete minden percét megmérgezi!

– Látom, hogy okkal kíván rosszat dr. Amadirónak – mondta erre Mandamus –, de arra mi oka van, hogy nekem is rosszat kívánjon? Ha hagyja, hogy dr. Amadiro azt gondolja, Elijah Baley-től származom, azzal megadja neki az örömet, hogy tönkretehet engem. Miért adná meg neki szükségtelenül ezt az örömet, ha nem tőle származom? Adjon tehát bizonyítékot a kezembe, hogy öntől és Santirix Gremionistól származom, vagy öntől és bárkitől, aki nem Elijah Baley.

– Maga féleszű! Maga idióta! Miért akar bizonyítékot tőlem? Nézze meg a történeti feljegyzéseket! Megtalálja, pontosan mely napokon tartózkodott Elijah Baley az Aurorán. Azt is megtalálja, pontosan melyik napon hoztam világra a fiamat, Darrelt. Látni fogja, hogy Darrel több mint öt évvel az után fogant, hogy Elijah távozott az Auroráról. Azt is látni fogja, hogy soha nem tért vissza az Aurorára. Azt hiszi talán, hogy öt éven át voltam várandós, hogy öt standard galaktikus éven keresztül hordtam egy magzatot a méhemben?

– Ismerem a statisztikákat, asszonyom. És nem gondolom, hogy öt évig hordott egy magzatot.

– Akkor miért jött hozzám?

– Mert van itt más is. Tudom, és nyilván dr. Amadiro is tisztában van vele, hogy bár Elijah Baley földlakó, ahogy ön mondja, soha többé nem lépett az Aurora felszínére, egy alkalommal egy hajó fedélzetén tartózkodott, amely nagyjából egy napig a bolygó körüli pályán keringett. Tudom, és nyilván dr. Amadiro is tisztában van vele, hogy bár a földlakó nem hagyta el a hajót, hogy leszálljon az Aurorán, ön elhagyta az Aurorát, hogy a hajóra menjen; hogy ön majdnem egy teljes napot töltött a hajó fedélzetén; és mindez közel öt évvel az után történt, hogy a földlakó az Aurorán járt; nagyjából abban az időben, amikor az ön fia megfogant.

Gladia a nyugodt szavak hallatán érezte, hogy minden vér kiszalad az arcából. A szoba mintha elsötétült volna körülötte, ő pedig megtántorodott.

Erős karok fogták meg határozottan, mégis gyengéden, és rögtön tudta, hogy Daneel az. A robot lassan, szelíden leültette a székébe.

Mandamus hangja mintha nagyon messziről hallatszott volna.

– Talán nem igaz, asszonyom? – kérdezte.

Persze hogy igaz volt.

2. Az ős?

5

Emlékek!

Persze mindig ott vannak, de általában rejtve maradnak. Aztán néha, a megfelelő hatásra hirtelen a felszínre bukkannak, élesen, ragyogó színekben pompázva, tele mozgással, tele élettel.

Megint fiatal volt, fiatalabb, mint az előtte álló férfi; elég fiatal ahhoz, hogy tragédiát és szerelmet éljen meg; tetszhalott élete a Solarián ekkor érte el a tetőpontját, az első férfinak a keserű végzetében, akire a „férjeként” gondolt. (Nem, nem fogja kimondani a nevét, még most sem, még gondolatban sem.)

Akkori életét azonban még ennél is jobbam meghatározták a második nem-férfival – rá csak így gondolt – töltött hónapok viharos érzelmei. Akkor kapta Jandert, a humanoid robotot, aki teljesen, minden értelemben az övé lett, míg első férjéhez hasonlóan hirtelen el nem veszítette őt is.

Aztán ott volt Elijah Baley, aki soha nem volt a férje, akivel csak kétszer találkozott, két év különbséggel, és mindkétszer csak néhány nap néhány órája erejéig. Elijah, akinek az arcát egyszer megérintette kesztyű nélkül, és valósággal lángra lobbant tőle; akinek a meztelen testét később a karjaiban tartotta, és ettől végre egyenletes, kitartó tűz gyúlt benne.

Majd a harmadik férj, akivel nyugalmat és békét talált, aki mellett a nyomorúság hiányáért a diadal hiányával fizetett, és aki mellett az újraélés elől a kitartó feledésbe menekült.

Míg egy napon (nem tudta teljes bizonyossággal, melyik nap volt az, amelyik így felforgatta az eseménytelen, félálomban töltött éveket) Han Fastolfe engedélyt nem kért rá, hogy meglátogassa, és át nem jött hozzá a szomszédban álló házából.

Gladia némi nyugtalansággal fogadta, mert tudta, hogy a férfi túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy csak egy könnyed társalgás kedvéért tegye tiszteletét nála. Még csak öt év telt el a válság óta, amely Hant az Aurora vezető államférfijává emelte. Bár hivatalosan nem viselte a címet, ő volt a bolygó de facto elnöke és az űrlakóvilágok igazi vezetője. Alig maradt ideje arra, hogy emberi lényként viselkedjen.

Megviselték azok az évek, ahogy az utánuk következők is, és végül megkeseredve halt meg, abban a meggyőződésben, hogy kudarcot vallott, holott egyetlen csatát sem veszített el. Kelden Amadiro viszont, aki vereséget szenvedett, ereje teljében élt tovább, kiváló példaként arra, hogy sokszor a győzelem jelent nagyobb terhet.

Fastolfe mindvégig halk szavú és türelmes maradt, sohasem panaszkodott, de még Gladia is tudta – pedig őt hidegen hagyta a politika, és nem érdekelték a vég nélküli hatalmi játszmák –, hogy a bolygót csak szakadatlan, kemény munkával és lankadatlan éberséggel képes kézben tartani, és ez megfosztja mindentől, ami miatt érdemes élni, és hogy csak azért ragaszkodik – vagy kénytelen ragaszkodni – ehhez a hatalomhoz, mert ott lebeg a szeme előtt valamiféle homályos elképzelés a jóról. Hogy kinek a javáról? Az Auroráéról? Az űrlakókéról? Vagy egyszerűen valami megfoghatatlan, eszményi Jó délibábját kergette?

Gladia nem tudta. És nem is merte megkérdezni.

De ez csak öt évvel a válság után történt. Fastolfe még fiatal, reményekkel teli férfiú benyomását keltette, nem különösebben szép, de kellemes arca pedig még képes volt a mosolyra.

– Van egy üzenetem számodra, Gladia.

– Remélem, jó hír – felelte ő udvariasan.

A férfi magával hozta Daneelt. A régi sebek gyógyulásának jele volt, hogy Gladia őszinte vonzalommal, fájdalom nélkül tekintett a robotra, pedig az a legjelentéktelenebb részletektől eltekintve mindenben az ő halott Jandere pontos mása volt. Képes volt beszélgetni vele, pedig Daneel majdnem Jander hangján válaszolt. A fekély öt év alatt nagyrészt felszívódott, a fájdalom alábbhagyott.

– Remélem – bólintott Fastolfe, és szelíden elmosolyodott. – Egy régi barát küldi.

– De jó is az, ha vannak az embernek régi barátai – felelte erre Gladia, és igyekezett nem cinikusnak hangzani.

– Elijah Baley.

Az öt év hirtelen semmivé lett, és a feltörő emlékek éles fájdalommal hasítottak belé.

– Jól van? – kérdezte egy teljes percnyi döbbent csend után Gladia fojtott hangon.

– Nagyon jól. És ami még fontosabb, itt van a közelben.

– A közelben? Az Aurorán?

– Az Aurora körüli pályán. Tudja, hogy nem kaphat leszállási engedélyt, még akkor sem, ha minden befolyásomat latba vetem. Legalábbis úgy gondolom, hogy tudja. Látni szeretne téged, Gladia. Azért engem keresett meg, mert úgy véli, meg tudom szervezni, hogy ellátogass a hajójára. Azt hiszem, ennyit el tudok intézni, de csak akkor, ha te is így kívánod. Így kívánod?

– Nem tudom. Olyan hirtelen jött ez az egész, nem tudom átgondolni.

– És ösztönösen sem tudod? – Fastolfe várt egy kicsit, majd hozzátette: – Őszintén, Gladia, hogy jöttök ki Santirixszel?

Gladia zavartan bámult rá, mintha először nem értené a hirtelen témaváltást. Aztán felfogta.

– Jól – válaszolta.

– Boldog vagy?

– Nem vagyok… boldogtalan.

– Ez nem hangzik éppen mámoros szerelemnek.

– Mégis meddig tarthat a szerelmi mámor, még ha valóban arról is van szó?

– Tervezitek, hogy egyszer gyerekeitek lesznek?

– Igen – bólintott Gladia.

– Tervezel változtatni a családi állapotodon?

Gladia határozottan megrázta a fejét.

– Egyelőre nem.

– Akkor, kedves Gladiám, ha elfogadod egy megfáradt ember tanácsát, aki ráadásul kényelmetlenül öregnek is érzi magát, visszautasítod a meghívást. Emlékszem arra, amit elmondtál nekem, miután Baley elhagyta az Aurorát, és bár nem volt sok, az igazat megvallva talán többet szűrtem le belőle, mint gondolnád. Ha újra találkoznál vele, lehet, hogy csalódást éreznél, mert nem felelne meg az emlékeidben élő, egyre mélyebb és egyre lágyabb ragyogásnak; vagy, ha nem okozna csalódást, akkor még rosszabb, hiszen a viszontlátás szétzúzza az elégedettség valószínűleg eléggé törékeny építményét, és soha többé nem is tudod majd helyreállítani.

Gladia valahol mélyen maga is pontosan erre gondolt, de úgy érezte, az intést csak szavakba kellett önteni ahhoz, hogy visszautasíthassa.

– Nem, Han, találkoznom kell vele, de nem merem egyedül megtenni – felelte. – Eljönnél velem?

Fastolfe fáradtan elmosolyodott.

– Én nem kaptam meghívást, Gladia. És ha kaptam volna, akkor is kénytelen lennék visszautasítani. Rövidesen fontos szavazásra kerül sor a Tanácsban. Tudod, államügyek, amelyek alól sajnos nem vonhatom ki magam.

– Szegény Han!

– Bizony, szegény én. De nem mehetsz egyedül. Amennyire tudom, nem tudsz hajót vezetni.

– Óh! Hát, úgy gondoltam, majd felszállok egy…

– Utasszállítóra? – Fastolfe megrázta a fejét. – Ez teljességgel lehetetlen. Ahhoz, hogy nyíltan egy földi hajó fedélzetére lépj – márpedig ez elkerülhetetlen lenne, ha utasszállító hajóra szállnál –, különleges engedélyre volna szükséged, ennek megszerzése pedig hetekbe telhet. Ha nem akarsz menni, Gladia, nem kell arra hivatkoznod, hogy nem akarod látni őt. Ha a szükséges bürokrácia és papírmunka heteket vesz igénybe, ő nyilván nem tud majd annyit várni.

– De én látni akarom őt! – jelentette ki Gladia határozottan.

– Ez esetben használhatod a magánűrhajómat, Daneel pedig elvisz téged. Nagyon jól kezeli a gépet, és ő is éppen annyira szeretne találkozni Baley-vel, mint te. Csak éppen nem jelentjük be az utat.

– De emiatt bajba kerülhetsz, Han.

– Talán senki sem tudja meg, vagy legalábbis úgy tesznek, mintha nem tudnának róla. Ha pedig valaki megpróbál bajt keverni, akkor majd kezelem valahogy.

Gladia egy pillanatra lehajtotta a fejét, és elgondolkodott, aztán így szólt:

– Ha nem bánod, önző leszek, és megkockáztatom, hogy bajba keverjelek, Han. Menni akarok.

– Akkor menni fogsz.

6

A hajó kicsi volt, kisebb, mint amilyennek Gladia képzelte; bizonyos szempontból otthonosnak lehetett nevezni, más szempontból viszont ijesztőnek érezte. Ahhoz mindenesetre túl kicsi volt, hogy bármilyen mesterséges gravitációs berendezést el lehetett volna helyezni rajta, és a súlytalanság érzése, bár állandó kísértést jelentett, hogy mindenféle érdekes tornamutatványokat próbáljon ki, folyamatosan emlékeztette, hogy nem természetes közegében van.

Gladia űrlakó volt. Több mint ötmilliárdan éltek ötven világon szétszóródva, és mindegyikük büszke volt a névre. De vajon a magukat űrlakóknak nevezők közül hányan voltak valóban űrutazók? Csak nagyon kevesen. Legalább nyolcvan százalékuk sohasem hagyta el a világot, ahol született, és még a fennmaradó húsz százalékból is alig akadt olyan, aki két vagy három alkalomnál többször járt az űrben.

Ő maga persze nem űrlakó a szó szoros értelmében, gondolta lehangoltan. Egyszer (csak egyszer!) volt része űrutazásban, amikor hét évvel korábban a Solariáról az Aurorára költözött. Erre a második űrutazására is csak egy kis, magánűrjacht fedélzetén került sor, és rövid, alig százezer kilométeres útra indult a légkör határának közelébe, egyetlen fős – még csak nem is emberi – társasággal.

Megint szemügyre vette a kis pilótafülkében helyet foglaló Daneelt. A műszerekkel foglalkozó robot részben takarásban volt.

Még sohasem járt sehol úgy, hogy csak egy robot volt a közelben. A Solarián mindig több száz – több ezer – állt a rendelkezésére. Az Aurorán is általában több tucat, ha nem hatvan-nyolcvan várta a parancsait. Itt és most viszont csak egy volt.

– Daneel! – szólította meg.

A robot nem vette le a szemét a kijelzőkről.

– Igen, Gladia asszony?

– Örülsz, hogy újra találkozhatsz Elijah Baley-vel?

– Nem tudom teljes bizonyossággal, Gladia asszony, hogyan jellemezhetném pontosan belső állapotomat. Elképzelhető, hogy hasonlóságot mutat azzal, amit egy emberi lény örömként írna le.

– De valamit biztosan érzel.

– Úgy érzem, mintha gyorsabban tudnék döntéseket hozni, mint rendesen; a reakcióim mintha könnyebben jelentkeznének; a mozdulataim kevesebb energiát igényelnek. Ezt általában a jóllét érzéseként értelmezem. Legalábbis hallottam, hogy emberi lények ezt a kifejezést használják, és úgy gondolom, hogy az állapot, amelynek leírására szolgál, megfelel az általam jelenleg tapasztalt jelenségeknek.

– De mi lenne, ha közölném, hogy egyedül akarok találkozni vele? – kérdezte Gladia.

– Akkor úgy történne.

– Még akkor is, ha ez azt jelentené, hogy te nem találkozol vele?

– Igen, asszonyom.

– Nem éreznél csalódottságot? Úgy értem, nem lenne olyan tapasztalatod, ami a jóllét ellentéte? A döntéseid lassúbbá válnának, a reakcióid nehézkesebbé, a mozdulataidhoz több energiára lenne szükség, és így tovább.

– Nem, Gladia asszony, ugyanis a jóllét érzésével töltene el, hogy eleget tehettem a parancsának.

– A te saját kellemes érzésed a Harmadik Törvény, az én parancsaim teljesítése pedig a Második Törvény, és a Második Törvény előbbre való. Erről van szó?

– Igen, asszonyom.

Gladiának komoly küzdelmet kellett folytatnia saját kíváncsiságával. Sohasem jutott volna eszébe, hogy ilyeneket kérdezzen egy hétköznapi robottól. A robotok gépek, de Daneelre nem tudott gépként gondolni, ahogy öt évvel korábban Janderre sem. De Jander esetében ez csak az izzó szenvedély miatt volt, ami aztán magával Janderrel együtt eltűnt. Daneel minden hasonlósága ellenére sem tudta ismét életre kelteni a parazsat. Vele így maradt tere az intellektuális kíváncsiságnak.

– Nem zavar, Daneel – folytatta –, hogy ennyire kötnek a Törvények?

– Nem tudom másképp elképzelni, asszonyom.

– Engem egész életemben kötött a gravitáció ereje, még az eddigi egyetlen űrutazásom alkalmával is, de el tudom képzelni, milyen lenne nélküle. Sőt, most nem is köt a gravitációs erő.

– És élvezi, asszonyom?

– Bizonyos szempontból igen.

– Nem nyugtalanítja?

– De, bizonyos szempontból nyugtalanít is.

– Néha, asszonyom, ha arra gondolok, hogy az emberi lényeket nem kötik Törvények, nyugtalanság fog el.

– Miért, Daneel? Megpróbáltad valaha is megindokolni magadnak, miért tölt el nyugtalansággal a Törvények hiánya?

Daneel hallgatott egy darabig, majd így válaszolt:

– Próbáltam, asszonyom, de úgy vélem, általában nem gondolkodnék ilyen dolgokon, leszámítva rövid találkozásaimat Elijah társammal. Benne volt valami…

– Igen, tudom – sóhajtotta Gladia. – Annyi mindenen rágódott. Volt benne valami nyughatatlanság, ami arra hajtotta, hogy állandóan mindenről kérdéseket tegyen fel.

– Így észleltem én is. Megpróbáltam olyanná válni, mint ő, és kérdéseket feltenni. Megkérdeztem tehát magamtól, milyen lehet a Törvény-nélküliség, és arra jutottam, nem tudom elképzelni, legfeljebb azt, hogy olyan lehet, mintha ember volnék, és ettől nyugtalanság fogott el. És megkérdeztem magamtól, ahogy ön is megkérdezte tőlem, hogy miért tölt el nyugtalansággal.

– És mit válaszoltál magadnak?

– Hosszú gondolkodás után arra jutottam, hogy a Három Törvény határozza meg a pozitronpályáim viselkedését. Mindig, mindenfajta inger esetén a Törvények korlátozzák a pozitronok áramlásának irányát és intenzitását, így mindig tudom, mit kell tennem. Ám ennek a tudatnak a szintje nem mindig ugyanaz. Bizonyos esetekben az „úgy cselekszem, ahogy kell” érzése kevésbé korlátozott, mint máskor. Megfigyeltem, hogy minél alacsonyabb a pozitronáramlás potenciálja, annál kevésbé vagyok bizonyos abban, hogyan is kell cselekednem. És minél kevésbé vagyok bizonyos, annál közelebb vagyok a rossz érzés állapotához. Az, hogy egy döntést a másodperc milliomodrésze helyett csak az ezredrésze alatt hozok meg, olyan érzést kelt bennem, amit nem szeretnék állandósítani.

– Mi lenne tehát, tűnődtem el magamban, asszonyom, ha teljességgel híján lennék a Törvényeknek, mint az emberek? Mi lenne, ha nem tudnék egyértelmű döntést hozni azt illetően, hogyan reagáljak bizonyos körülményekre? Elviselhetetlen lenne, és nem szívesen gondolok erre.

– Mégis azt teszed, Daneel. Most is erre gondolsz.

– Csak az Elijah társammal való kapcsolatom miatt, asszonyom. Megfigyeltem őt olyan körülmények között, amikor a fennálló problémák nehézsége miatt egy ideig nem volt képes döntést hozni valamilyen cselekvéssel kapcsolatban. Ennek következtében láthatóan rosszul érezte magát, és én is rosszul éreztem magam, amiért semmit sem tehettem, hogy enyhítsem a nehézségeit. Elképzelhető, hogy nem fogtam fel teljesen a helyzetét, csak egy nagyon kis részét láttam annak, amit ő akkor érzett. Ha többet fogtam volna fel belőle, és jobban megértem, milyen következményekkel is jár a döntésképtelensége, talán…

Habozott.

– Megszűntél volna működni? Deaktiváltak volna? – kérdezte Gladia, és egy fájdalmas pillanatra eszébe jutott Jander.

– Igen, asszonyom. A megértésre való képtelenségem talán pozitronagyam károsodása ellen beépített védelmi eszköz. Ugyanakkor észrevettem, hogy bármilyen fájdalmasnak találja is Elijah társam a döntésképtelenségét, továbbra is erőfeszítéseket tett a probléma megoldására. Nagyon csodáltam őt ezért.

– Ezek szerint képes vagy csodálatra?

– Úgy használom ezt a szót, ahogy az emberi lények – felelte Daneel ünnepélyesen. – Nem tudom, milyen szóval lehetne megfelelő módon kifejezni azt a reakciót, amit Elijah társam ehhez hasonló tettei kiváltanak bennem.

Gladia bólintott, majd így folytatta:

– Mégis vannak szabályok, amelyek irányítják az emberi reakciókat: ösztönök, késztetések, tanítások.

– Giskard barátom is így gondolja, asszonyom.

– Tényleg?

– De szerinte ezek túl bonyolultak ahhoz, hogy elemezni lehessen őket. Úgy gondolja, egy nap talán kidolgoznak majd egy rendszert, amellyel lehetővé válik az emberi viselkedés matematikai részletességű elemzése, és ennek eredményei alapján világos és logikus törvényeket alkothatnak, amelyek kifejezik e viselkedés szabályait.

– Kétlem – jegyezte meg Gladia.

– Giskard barátom sem túlzottan optimista ezen a téren. Úgy véli, nagyon hosszú időnek kell még eltelnie, mire sikerül kidolgozni egy ilyen rendszert.

– Mondhatni, nagyon hosszú időnek.

– Most pedig – folytatta Daneel –, közeledünk a földi hajóhoz, és el kell végeznünk a dokkolási folyamatot, ami nem egyszerű.

7

Gladia úgy érezte, tovább tart maga a dokkolás, mint eljutni a földi hajóhoz. Daneel végig nyugodt maradt – persze nem is tehetett másképp –, és megnyugtatta, hogy az ember építette hajók méret- és típusbeli különbségektől függetlenül mind képesek dokkolni egymással.

– Mint maguk az emberek – jegyezte meg Gladia erőltetett mosollyal, de Daneel erre nem reagált. Inkább a dokkoláshoz szükséges finom korrekciókra összpontosított. Lehet, hogy a dokkolás mindig lehetséges volt, de a jelek szerint nem mindig volt könnyű.

Gladia percről percre egyre nyugtalanabb lett. A földlakók rövid ideig éltek, és gyorsan öregedtek. Öt év telt el azóta, hogy utoljára találkozott Elijah-val. Vajon mennyit öregedett azóta? Hogy nézhet ki? Sikerül majd eltitkolnia a látvány okozta döbbenetet vagy iszonyt?

Bárhogy nézzen is ki azonban, attól még ugyanaz az Elijah lesz, aki iránt határtalan hálát érzett.

De tényleg az volt, amit érzett? Hála?

Észrevette, hogy a két karját olyan szorosan fonja össze, hogy belesajdulnak. Csak komoly erőfeszítés árán sikerült ellazítania őket.

Tudta, mikor fejeződött be a dokkolás. A földi hajó elég nagy volt hozzá, hogy mesterséges gravitációs generátora legyen, és a mező az összekapcsolódás pillanatában kiterjedt a kis jachtra is. Enyhe forgó hatás lépett fel, ahogy a padló iránya lett hirtelen a „lefelé”, és Gladia hirtelen öt-hat centiméternyit zuhant. Émelyítő érzés volt. A térde érkezéskor megbicsaklott, és nekiesett a falnak.

Némi nehézség árán felegyenesedett, és bosszús volt, amiért nem látta előre a változást, és nem készült fel rá.

– Megtörtént a dokkolás, Gladia asszony – közölte Daneel teljesen feleslegesen. – Elijah társam engedélyt kér, hogy a fedélzetre léphessen.

– Természetesen, Daneel.

Zümmögő hang hallatszott, és a kabinfal egy része szétnyílt. Görnyedt alak lépett be a nyíláson, majd a fal ismét összezárult mögötte.

Az alak felegyenesedett.

– Elijah! – suttogta Gladia. Elöntötte az öröm és a megkönnyebbülés. A férfi haja mintha kissé szürkébb lett volna, de ezt leszámítva Elijah volt. Semmilyen más változást nem vett észre rajta, nem öregedett meg számottevően.

Elijah elmosolyodott, és egy pillanatra szinte felfalta a szemével. Aztán felemelte a mutatóujját, mintha azt mondaná: „Várj!”, és elindult Daneel felé.

– Daneel! – Megragadta a robot mindkét vállát, és megrázta.

– Semmit sem változtál. Szent Jozafát! Te vagy az állandó tényező mindannyiunk életében.

– Elijah társam. Jó látni önt.

– Jó hallani, hogy megint társamnak szólítanak, és kívánom, bárcsak így is volna! Most találkozom veled ötödször, de ez az első alkalom, hogy nincs megoldásra váró problémám. Már nyomozó sem vagyok többé. Kiléptem, és bevándorló vagyok az egyik új világon. Mondd, Daneel, miért nem kísérted el dr. Fastolfe-ot, amikor három évvel ezelőtt ellátogatott a Földre?

– Dr. Fastolfe döntése volt. Úgy határozott, hogy Giskardot viszi magával.

– Csalódott voltam, Daneel.

– Számomra is kellemes lett volna látni önt, Elijah társam, de dr. Fastolfe később elmondta nekem, hogy az út nagyon sikeres volt, így minden bizonnyal helyes döntést hozott.

– Valóban sikeres volt, Daneel. A látogatása előtt a földi kormányzatnak nemigen akaródzott részt venni a betelepítési programban, most pedig az egész bolygó szinte fortyog és lüktet, és emberek milliói alig várják, hogy útra keljenek. Nincs elég hajónk, hogy helyet biztosítsunk mindenkinek, még az auroraiak segítségével sem, és elég világ sincs, hogy befogadja őket, mert minden világon alakítani kell. Egyik sem fogadhat be emberi közösséget változtatás nélkül. Ott, ahová én tartok, kevés a szabad oxigén, és kupolákkal fedett városokban kell majd élnünk egy nemzedéknyi ideig, amíg a földi vegetáció el nem terjed az egész bolygón. – A tekintete egyre gyakrabban tévedt Gladiára, aki mosolyogva hallgatta.

– Ez nem meglepő – mondta Daneel. – Az emberi történelemből tudom, hogy az űrlakóvilágok is átestek terraformálási időszakon.

– De még mennyire! És hála az ott szerzett tapasztalatoknak, ma már gyorsabban hajthatjuk végre ezt a folyamatot. De megkérnélek, hogy maradj egy kicsit a pilótafülkében, Daneel. Beszélnem kell Gladiával.

– Természetesen, Elijah társam.

Daneel belépett a pilótafülkébe vezető ívelt ajtón, Baley pedig kérdő pillantást vetett Gladiára, és oldalra mutatott a kezével.

Gladia tökéletesen értette a jelzést. Odalépett a falhoz, és megérintette a kezelőfelületet, mire a válaszfal hangtalanul az ajtónyílás elé siklott. Lényegében kettesben maradtak.

Baley feléje nyújtotta a kezét.

– Gladia!

Ő megfogta a férfi kezét, és közben eszébe sem jutott, hogy nincs rajta kesztyű.

– Ha Daneel marad, akkor sem zavart volna bennünket – suttogta.

– Fizikailag talán nem, de pszichológiai értelemben igen! – Baley szomorúan elmosolyodott, és hozzátette: – Bocsáss meg, Gladia, de előbb Daneellel kellett beszélnem.

– Régebb óta ismered őt – mondta Gladia halkan. – Övé az előjog.

– Nincs előjoga, de védekezni sem tud. Ha megharagszol rám, Gladia, behúzhatsz egyet a szemem közé, ha akarsz. Daneel nem teheti meg. Levegőnek nézhetem, elküldhetem, bánhatok vele úgy, mintha robot lenne, neki pedig muszáj lenne zokszó nélkül engedelmeskednie, és továbbra is ugyanolyan hűséges társként kellene viselkednie.

– Az a helyzet, hogy tényleg robot, Elijah.

– Számomra nem, Gladia. Az eszem tudja, hogy az, és hogy nincsenek emberi értelemben vett érzései, a szívemben azonban embernek tekintem, és ennek megfelelően is kell bánnom vele. Megkérném dr. Fastolfe-ot, hadd vigyem magammal Daneelt, de az új telepesvilágokra nem léphetnek be robotok.

– És engem nem szeretnél magaddal vinni, Elijah?

– Űrlakókat sem engednek oda.

– Úgy látom, ti, földlakók éppen olyan esztelen módon kirekesztőek vagytok, mint mi, űrlakók.

Elijah komoran bólintott.

– Bolondok vagyunk mindkét oldalon. De még akkor sem vinnélek magammal, ha épelméjű lennék. Nem bírnád azt az életet, és nem tudhatnánk, hogy az immunrendszered képes lenne-e megfelelően megerősödni. Folyton attól rettegnék, hogy belehalsz valami apró fertőzésbe, vagy túl sokáig élnél, és végig kellene nézned, ahogy a nemzedékeink egymás után halnak ki. Bocsáss meg nekem, Gladia!

– Ugyan miért, drága Elijah?

– Ezért… az egészért. – Széttárta a kezét, tenyérrel felfelé. – Azért, hogy látni akartalak.

– De hát örülök neki. Én is látni akartalak.

– Tudom – felelte a férfi. – Próbáltam nem így tenni, de elviselhetetlen volt a gondolat, hogy az űrben járok, és nem állok meg az Auroránál. Pedig nem jó ez így, Gladia. Csak újabb búcsút jelent, és az is elviselhetetlen lesz. Ezért nem írtam neked soha, ezért nem próbáltalak soha elérni hiperhullámon. Biztosan nem értetted, miért nem jelentkezem.

– Értettem. Egyetértek veled, tényleg nem lett volna értelme. Csak sokkal-sokkal nehezebb lett volna az egész. Én mégis sokszor írtam neked.

– Írtál? Egyetlen levelet sem kaptam.

– Mert nem küldtem el őket. Megírtam, aztán megsemmisítettem mindet.

– De miért?

– Azért, Elijah, mert egyetlen magánlevél sem juthat el az Auroráról a Földre anélkül, hogy átmenne a cenzorok kezein, és egyetlen olyan levelet sem írtam, amit szívesen megmutattam volna nekik. Ha te írsz nekem, biztosíthatlak, hogy nem jutott volna el hozzám, bármilyen ártatlan legyen is. Azt hittem, ezért nem kapok tőled soha semmit. Most, hogy tudom, fogalmad sem volt az itteni helyzetről, nagyon örülök, hogy nem próbáltál ostoba módon kapcsolatban maradni velem. Nem értetted volna, miért nem válaszolok soha.

Baley meglepetten meredt rá.

– És az hogy lehet, hogy most mégis találkozunk?

– Nem törvényes módon, erről biztosíthatlak. Dr. Fastolfe magánhajójával jöttem, így a határőrök nem állítottak meg. Ha nem az ő hajójáról van szó, megállítanak és visszafordítanak. Azt hittem, te is tudod ezt, és ezért léptél kapcsolatba dr. Fastolfe-fal, ahelyett, hogy közvetlenül engem próbáltál volna elérni.

– Semmit sem tudtam. Nem győzök csodálkozni a kétszeres tudatlanságon, ami megóvott. Sőt, háromszoros tudatlanság, hiszen nem is ismertem a helyes hiperhullám-kombinációt, amivel közvetlenül elérhettelek volna, a Földön pedig szinte lehetetlen lett volna kideríteni. Nem tudtam volna titokban tartani a dolgot, és már így is elég szóbeszéd kering a Galaxisban kettőnkről, hála annak az ostoba hiperhullámdrámának, amit Solaria után forgattak. Máskülönben esküszöm, megpróbáltam volna. Dr. Fastolfe kombinációja viszont megvolt, és amikor az Aurora körüli pályára álltam, azonnal kapcsolatba is léptem vele.

– A lényeg, hogy itt vagyunk. – Gladia leült a priccse szélére, és Elijah felé nyújtotta mindkét kezét.

Baley megfogta őket, átvetette az egyik lábát egy széken, és megpróbált leülni rá, Gladia azonban határozottan a priccs felé húzta, így mellé ült le.

– Hogy megy a sorod, Gladia? – kérdezte feszengve.

– Elég jól. És a tiéd, Elijah?

– Öregszem. Három héttel ezelőtt ünnepeltem az ötvenedik születésnapomat.

– Az ötven még nem… – kezdte Gladia, de aztán elhallgatott.

– Egy földlakónál ez már öreg. Tudod, mi rövid életűek vagyunk.

– Az ötven még egy földlakónál sem számít öregnek. Semmit sem változtál.

– Kedves tőled, hogy ezt mondod, de látom, hogy megszaporodtak a ráncok. Gladia…

– Igen, Elijah?

– Muszáj megkérdeznem. Te és Santirix Gremionis…

Gladia mosolyogva bólintott.

– Ő a férjem. Megfogadtam a tanácsodat.

– És jól alakult a dolog?

– Elég jól. Kellemes életünk van.

– Akkor jó. Remélem, tartós lesz.

– Semmi sem tart évszázadokig, Elijah, de évekig eltarthat. Talán évtizedekig is.

– Gyerekek?

– Még nincsenek. De mi a helyzet a te családoddal, én házasemberem? A fiaddal? A feleségeddel?

– Bentley két évvel ezelőtt kiköltözött a telepekre. Igazság szerint utána megyek. Tisztviselő azon a világon, ahová tartok. Még csak huszonnégy éves, de már felnéznek rá. – Baley felvonta a szemöldökét. – Azt hiszem, „méltóságodnak” kell majd szólítanom. Nyilvánosan legalábbis.

– Nagyszerű. És Baley asszony? Ő is veled van?

– Jessie? Nem. Ő nem hajlandó elhagyni a Földet. Mondtam neki, hogy hosszú ideig kupolák alatt kell élnünk, úgyhogy annyira nem különbözne a Földtől. Persze primitívebb lesz. Lehet, hogy idővel meggondolja magát. Amennyire csak lehet, igyekszem megteremteni a kényelmet, és ha letelepedtem, megkérem Bentley-t, hogy menjen vissza a Földre, és hozza el őt. Akkorra talán elég magányos lesz ahhoz, hogy beleegyezzen. Meglátjuk.

– De közben te egyedül vagy.

– Több mint száz másik kivándorló van a hajón, szóval nem igazán vagyok egyedül.

– Ők viszont a dokkoló falának túlsó oldalán vannak. És én is egyedül vagyok.

Baley önkéntelenül a pilótafülke felé pillantott, mire Gladia hozzátette:

– Leszámítva természetesen Daneelt, aki annak az ajtónak a túloldalán van, és aki robot, bármennyire is személyként gondolsz rá. És biztosan nem csak azért akartál találkozni velem, hogy egymás családjáról beszélgessünk.

Baley arca elkomorult, szinte feszültté vált.

– Nem kérhetlek…

– Akkor én kérlek. Ezt a priccset nem kifejezetten szexuális tevékenységre tervezték, de remélem, vállalod a kockázatot, hogy esetleg kiesel belőle.

– Gladia, nem tagadhatom, hogy… – kezdte Baley bizonytlanul.

– Jaj, Elijah, kérlek, ne kezdj hosszú tudományos értekezésbe, csak hogy megnyugtasd a földi erkölcsi érzékedet. Felkínálom neked magamat az aurorai szokásoknak megfelelően. Jogodban áll visszautasítani, nekem pedig nem áll jogomban megkérdőjelezni a visszautasítást. Eltekintve attól, hogy határozottan meg fogom kérdőjelezni. Úgy döntöttem ugyanis, hogy a visszautasítás joga csakis az auroraiakat illeti meg. Nem vagyok hajlandó elfogadni egy… földlakótól.

– Már nem vagyok földlakó, Gladia – sóhajtott Baley.

– Még kevésbé vagyok hajlandó elfogadni egy nyomorúságos kivándorlótól, aki valami barbár bolygó felé tart, ahol kupola alatt kell majd lapulnia. Elijah, olyan kevés időnk volt, és most is olyan kevés időnk van, és lehet, hogy soha többé nem látlak. Ez a találkozás annyira váratlanul történt, hogy kozmikus bűn volna elszalasztani az alkalmat.

– Gladia, tényleg kívánsz egy öregembert?

– Elijah, tényleg azt akarod, hogy könyörögjek?

– Szégyellem.

– Akkor csukd be a szemed!

– Úgy értem, magamat… a megvénült testemet.

– Akkor szenvedj. Semmi közöm a saját magadról alkotott ostoba véleményedhez.

Azzal megölelte, és szétnyitotta a köntösét.

8

Gladia egyszerre több dolognak is tudatában volt.

Tudatában volt az állandóság csodájának, hiszen Elijah-t éppen olyannak találta, mint amilyennek emlékezett rá. Az eltelt öt év nem változtatott rajta semmit. Nem az emlékei aranyló ragyogásának hamis fényében élt. Tényleg Elijah volt az.

Ugyanakkor tudatában volt valamiféle rejtélyes különbségnek. Most még erősebben érezte, hogy Santirix Gremionis, anélkül hogy meg tudta volna nevezni akár egyetlen konkrét hibáját, csupa hiba volt. Santirix figyelmes volt, gyengéd, racionális, eléggé intelligens… és unalmas. Hogy miért volt unalmas, nem tudta volna megmondani, de semmi, amit Santirix tett vagy mondott, nem tudta úgy felizgatni, ahogy Baley, még ha ő nem is tett és mondott semmit. Baley az évei számát tekintve idősebb volt, fiziológiai értelemben sokkal idősebb, nem volt olyan jóképű, mint Santirix, és ami a legfontosabb, az elmúlás meghatározhatatlan hangulata lengte körül, a földlakókra váró gyors öregedés és rövid élet aurája. És mégis…

Tudatában volt a férfiak vakságának is: Elijah habozva közelített hozzá, a leghalványabb fogalma sem volt róla, milyen hatást gyakorol rá.

Tudatában volt a távollétének, Elijah ugyanis bement a pilótafülkébe, hogy beszéljen Daneellel, akinek elsőnek és utolsónak is kellett lennie. A földlakók féltek a robotoktól, és gyűlölték őket, Elijah azonban, holott tisztában volt vele, hogy Daneel robot, csakis személyként kezelte. Az űrlakók ellenben, akik imádták őket, és nem érezték jól magukat nélkülük, sohasem gondoltak rájuk másként, mint gépekként.

Mindenekelőtt pedig az időnek volt tudatában. Tudta, hogy pontosan három óra és huszonöt perc telt el azóta, hogy Elijah belépett Han Fastolfe kicsiny hajójába, és azt is, hogy sokkal több időt már nem tölthetnek el együtt.

Minél tovább volt távol az Aurora felszínétől, és Baley hajója minél tovább tartózkodott a bolygó körüli pályán, annál nagyobb volt az esélye, hogy valakinek feltűnik; vagy, ha már felfigyeltek rá, ahogy az majdnem biztosnak tűnt, annál nagyobb volt a valószínűsége, hogy valaki kíváncsi lesz, és vizsgálódni kezd. És Fastolfe akkor a kellemetlenségek szövevényes hálójában találja magát.

Baley kilépett a pilótafülkéből, és szomorúan nézett Gladiára.

– Most mennem kell, Gladia.

– Tudom.

– Daneel gondodat viseli majd – folytatta Baley. – A barátod és védelmeződ lesz, és neked is a barátjának kell lenned, az én kedvemért. De azt akarom, hogy Giskardra hallgass. Ő legyen a tanácsadód.

– Miért ő? – ráncolta a homlokát Gladia. – Nem különösebben kedvelem.

– Nem azt kérem tőled, hogy kedveld. Azt kérem, hogy bízz benne.

– De miért, Elijah?

– Azt nem mondhatom el. Bennem is bíznod kell.

Egymás szemébe néztek, és nem szóltak többet. Olyan volt, mintha a csend megállította volna az időt, a segítségével belekapaszkodhattak volna a másodpercekbe, és egy helyben tarthatták volna őket.

De csak egy ideig.

– Nem bánod? – kérdezte Baley.

– Hogy bánhatnám, amikor talán soha többé nem látlak? – suttogta Gladia.

Baley mintha mondani akart volna erre valamit, de Gladia a szájára tapasztotta kicsiny, összeszorított öklét.

– Ne hazudj feleslegesen! – kérte. – Talán soha többé nem látlak.

És nem is látta. Soha többé!

9

Kínzó fájdalommal vonszolta végig magát a halott évek pusztaságán, vissza a jelenbe.

Nem láttam többé, gondolta. Soha!

Olyan sokáig óvta magát a keserédes – inkább keserű, mint édes – emléktől, és most egyenesen fejest ugrott bele, mert fogadta ezt a Mandamus nevű fickót, mert Giskard megkérte rá, és mert megígérte, hogy bízni fog Giskardban. Az ő utolsó kérése volt.

Most a jelenre koncentrált. (Mennyi idő is telt el?)

Mandamus hidegen bámulta.

– A reakciójából ítélve, Gladia asszony, arra következtetek, hogy a dolog igaz. Szavakkal sem fejezhette volna ki világosabban.

– Mi igaz? Miről beszél?

– Az, hogy ön találkozott Elijah Baley földlakóval öt évvel az Aurorán tett látogatása után. A hajója az Aurora körüli pályán tartózkodott, ön pedig felutazott hozzá, és eltöltött vele bizonyos időt nagyjából akkor, amikor a fia megfogant.

– Milyen bizonyítéka van erre?

– Asszonyom, a dolog nem maradt teljes titokban. A földlakó hajóját észlelték a bolygó körüli pályán, Fastolfe jachtját pedig utazás közben. Megfigyelték, ahogy dokkol. A fedélzetén nem Fastolfe tartózkodott, így azt feltételezték, hogy ön az. Dr. Fastolfe elég befolyással rendelkezett ahhoz, hogy az esetnek ne maradjon hivatalos nyoma.

– Ha nem maradt hivatalos nyoma, akkor nincs rá bizonyíték.

– Dr. Amadiro élete elmúlt kétharmadát azzal töltötte, hogy gyűlölettel és árgus szemekkel követte dr. Fastolfe minden mozdulatát. Mindig is akadtak olyan kormánytisztviselők, akik szívvel-lélekkel egyetértettek dr. Amadiro politikájával, vagyis hogy a Galaxist az űrlakók számára kell fenntartani, és ők szép csendben jelentettek neki mindent, amiről úgy gondolták, tudni akarja. Dr. Amadiro szinte azonnal értesült az ön kis kiruccanásáról.

– Ez akkor sem bizonyíték. Egy talpnyaló kishivatalnok szava nem számít. Amadiro azért nem tett semmit, mert még ő is tisztában volt vele, hogy nincs bizonyítéka.

– Ahhoz valóban nem volt bizonyíték a kezében, hogy bárkit akár csak szabálysértéssel vádolhasson, sem ahhoz, hogy bajba keverhesse Fastolfe-ot;