Szeretem, hogy Andrew minden könyve csupa kaland, csupa zabolátlan kreativitás, de legfőképpen csupa szív. A szerző valódi költő és zseniális mesemondó. Bármit ír, én elolvasom.

Sally Lloyd-Jones New York Times-bestseller-író,
számtalan gyerekkönyv szerzője

Felejthetetlen élmény az egész családnak! Teljes szívemből ajánlom a sorozatot!

Sarah Mackenzie, a The Read-Aloud Family szerzője,
illetve a Read-Aloud Revival podcast alapítója és műsorvezetője

A Wingfeather Saga szellemes, fantáziadús, csupa szív könyvsorozat. Szeretettel ajánlom minden fiatal olvasónak, aki már az összes Narnia-könyvet ismeri, és új kedvenc olvasmányt keres.

Anne Bogel, a Modern Mrs. Darcy blog szerzője
és a What Should I Read Next? podcast műsorvezetője

Szertelenül képzeletgazdag és bájosan pimasz eposzi fantasy, amelyből árad a szellemesség és a bölcsesség. Az olvasó ráadásul azt is megtudja, pontosan miként kell elbánni az umfokkal, az agyarakkal, sőt akár egy fogas tehénnel is.

Allan Heinberg, A Grace klinika írója és producere,
a Young Avengers Marvel-képregények társalkotója

Roppant ötletes!

Phil Vischer, a VeggieTales alkotója

Harmat
Budapest, 2023

Originally published in the U.S.A under the title:

The Monster in the Hollows

Text copyright © 2011 by Andrew Peterson

Family tree illustration copyright © 2011 by Andrew Peterson

All other interior illustrations copyright © 2020 by Joe Sutphin

Published by arrangement with WaterBrook, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Interior illustrations by Joe Sutphin

Cover art by Nicholas Kole

Cover design by Brannon McAllister

Hungarian edition © 2023 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szabadi István

ISBN (epub) 978 963 288 862 0

ISBN (mobi) 978 963 288 863 7

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Feleségemnek, Jamie-nek,
aki mindenkinél jobban ismer,
mégis szeret

Tartalom

Smaragdvölgy és Anniera, a fény szigete (térkép)

1. Parázsló némaság

2. Smaragd menedék

3. Az Enramer kormányánál

4. Új sebek

5. „A hajóács lánya”

6. Túl a Tengervérten

7. Agyar Ban Ronában

8. Almáskert Fogadó és Evészde

9. Tanács az Erődben

10. Szó és szárny

11. A trón védelmezői és Zoknikéz

12. Thuralei

13. Sütőtökragu és egy régi barát

14. Kargan Igiby öröksége

15. Ház a Kürtőhegyen

16. Pöffös Podó szerelmes lesz

17. Olimphia Gödrik tíz szőrszála

18. Mi lett Suszter Szerával?

19. Első nap a Céhtanodában

20. A durgáncéh

21. Kései látogató

22. Szörny a ház előtt

23. A fény, amelyet itt hagyott

24. Kocsiút az iskolába

25. Gergori Boyng gúnyos szavai

26. Fogd a csizmát!

27. Naspang céhmester és a késés

28. Ban Rona legendás könyvtára

29. Királyok családfája

30. Borli és a tőr

31. Intés és játszma

32. Titok a tónál

33. Boyng megfizet

34. Locsogók Vermesnél

35. Lecke settenkedésből

36. Rémebek és hóesés

37. Szera serege felkészül

38. Farkasnyom a hóban

39. Mi várta Jennárt a sikátorban?

40. Csontok mindenütt

41. A barlang titka

42. Szera és a karbantartó

43. Szájkosár és kötél

44. Kelmár a vádlottak padján

45. A terv

46. Friva vádjai

47. Ujjatlan kesztyű

48. A Bhalfek-féle törvénymódosítás

49. Egy kép, egy hang, egy szörnyeteg

50. Megtorlás és szabadulás

51. Elhangzik egy név

52. „Tengerre szállt a kedvesem”

53. Kotord felszabadítása

54. Hitszegés

55. Artham és a Throgmély

56. A királyné és a szörnyeteg

57. Medve Ban Ronában

58. Menekülés

59. Holdvilágos égbolt alatt

60. Az őriző és a nagykirály

Függelék

Kérdések az olvasóhoz

1. Parázsló némaság

Igiby Jennár nem zajra ébredt, hanem a csendre.

Valami nem stimmelt.

Ülő helyzetbe tornázta magát, de a nyakába, vállába és combjába nyilalló fájdalomtól felszisszent. Minden mozdulatról a sebeit okozó karmok és fogak jutottak az eszébe.

Arra számított, hogy a karmok és fogak birtokosát a szomszédos priccsen találja, de az öccse eltűnt. Napfény vetült be a kerek ablakon, és ide-oda kúszott az üres matracon, mint egy inga, a hajó ringatózásának ütemére. A másik priccshez tartozó ágynemű egy kupacban hevert a padlón. Jellemző. Kelmár már Glippfalván sem vetette be az ágyát. Az üres fekvőhely látványa azonban újdonságként hatott.

Jennár és Kelmár hetek óta minden napot a priccsükön töltöttek, Jennár lábadozott, Kelmár pedig vele maradt, hogy ne unatkozzon. Valahányszor Jennár felébredt, szőrös öccse mindig ott ült az ágyán, általában rajzfüzettel az ölében. Kelmár tollának sercegését olyan megnyugtatónak találta reggelente, akár a madárcsicsergést. Legtöbbször még néhány percig csukott szemmel hallgatta Kelmár légzését, és emlékeztette magát, hogy a mellette lévő lény valójában a kisöccse. Még mindig nem szokott hozzá bundás külsejéhez és a tizenegy éves hangját színező rekedtes morgáshoz. Légzése azonban ugyanaz maradt, ahogy a szeme is. Ha Jennárban kétség támadt, elég volt rápillantania a ragyogó kék szempárra, hogy tudja, a farkasbunda valójában egy kisfiút rejt.

Jennár mély levegőt vett, és a padlóra lendítette a lábát, mire fájdalom nyilallt a sebeibe. Összerezzent, amikor látta, hogy a combját fedő kötést sötét foltok tarkítják. Niának és Lélinek ismét át kell kötöznie, vagyis újabb kellemetlenségekre számíthat. Egy pillanatig várt, hogy összeszedje az erejét, sebesülése óta ugyanis ritkán állt talpra egyedül. Beleborzongott a dermesztő emlékekbe: Kelmár után veti magát a sokkolóan jeges vízbe, majd perzselő fájdalom hasít a combjába, ahogy a kis szürke agyar karma a húsába váj, és azon igyekszik, hogy kiverekedje magát bátyja öleléséből, aztán a hátát karmolássza, amitől felhasad a bőr és cafatokra szakad az ing. A legrosszabb mégis az volt, amikor éles fogak téptek a vállába és a nyakába, az öccse fogai.

A hajó megnyikordult, majd ismét elcsendesedett. Amióta maguk mögött hagyták a Jégrónát, a hajó egészen úgy viselkedett, mintha élne. Nyögött, mint egy alvó öregember, vitorlabontáskor felköhögött, jó szélbe érve nagyot sóhajtott. A legénység a nap minden óráját végigkiabálta és végignevette, és Jennár még éjszaka sem maradt magára, mert a hajótestet szünet nélkül csapdosó hullámok és az éjjeli őrséget töltő matrózok morgása vele volt.

Persze a hajó élő szívéről sem feledkezhetett meg: Pöffös Podóról. Jennár falábú nagyapja orrtól tatig, jobb korláttól a balig masírozott, léptei éjszakába nyúlóan verték az ütemet – lép-kopp, lép-kopp –, életben tartva a hajót és vele együtt minden utasát. Az öreg dübörgő-harsogó hangja állandó jelenlétként ülte meg a járművet. Ha Jennár egy pillanatra eltűnődött, merre lehet Podó, csak fülelt és rögtön hallotta, ahogy parancsot kiált, harsányan felnevet vagy falábával kopog a fedélzeten.

A hajó szíve azonban megállt, és ez a csend ébresztette fel Jennárt. Sem a víz furcsa nyugalma, sem a legénység hallgatása, de még Kelmár távolléte sem volt olyan nyugtalanító, mint Pöffös Podó teljes némasága. Mintha az öregember egyszeriben eltűnt volna.

Majd, hogy rémületét fokozza, Jennár orrát a füst összetéveszthetetlen szaga ütötte meg. Hirtelen felpattant, mire olyan fájdalom nyilallt a lábába, a nyakába és a hátába, hogy egészen beleszédült, de mit sem számított. Meg kell tudnia, mi folyik a fedélzeten, már csak azért is, hogy megbizonyosodjon felőle, nem rémálom az egész.

Jennár három lépést tett a lépcső felé, aztán kinyílt az ajtó, és fény áradt a raktérbe.

– Jennár, fiam, miért keltél ki az ágyból? Mildris Enuárt szavaival élve: „Hiszen öcséd súlyosan beléd fogazkodott!” – N. Retep Oszkár kerek alakja betöltötte a lejárót, és úgy kitakarta a fényt, mintha napfogyatkozás lenne.

– Retep bácsi, mi a baj? Hová tűnt mindenki? Mi ez a füstszag? – Jennár tett egy lépést előre, de arca eltorzult a lábába hasító fájdalomtól.

Oszkár lezötyögött a lépcsőn Jennár mellé.

– Csak nyugalom! Gyere, fiacskám! – Karon fogta a fiút, és a lépcső felé segítette.

– Mi folyik odafent? – kérdezte újra Jennár.

Oszkár megigazította a szemüvegét, és megtörölte verejtékező homlokát.

– Minden rendben van, fiacskám. Minden rendben. – Oszkár, aki korábban az íróasztalánál ülve a pipázáson kívül mást se csinált a Könyvbújda végében berendezett irodájában, és az igazi kalandokat csak a könyvekből ismerte, sőt azelőtt még hajón sem utazott soha, szinte teljes értékű tengerésszé vált. Mezítláb járt, nadrágszárát a sípcsontjánál levágta, és ujjatlan inget viselt, így új tetoválását is büszkén közszemlére tehette. És bár nem lett sem kisebb, sem kevésbé puha, mégis egészségesebbnek tűnt.

– Ha minden rendben van, mi ez a füstszag? Visszajöttek az agyarak?

A hat agyar, akikkel Kímerából menekülő hajójuk fedélzetén összecsaptak, egy darabig a raktérben raboskodott, de napról napra lármásabban viselkedtek. Úgy üvöltöttek és kaparták a falat, hogy végül világossá vált: addig nem hagyják abba, amíg ki nem törnek onnan. A kímeraiak ki akarták végezni őket, de Nia nem engedte. Hetekkel az indulást követően Podó úgy döntött, vízre bocsátják őket egy kis csónakban egy kancsó vízzel, és biztosított mindenkit afelől, hogy ez kivégzésnek is beillik. Ha az Alkotó életben akarja tartani őket, neki kell intézkednie. Jennár éjszakákon át hánykolódott álmatlanul, attól rettegve, hogy az agyarak valamiképpen utolérik őket, felkúsznak a fedélzetre, és álmukban megölik a legénységet.

– Nem, nem – legyintett Oszkár, ahogy megmászták az első lépcsőfokot. – Azok a farkasok már sehol sincsenek. Édesanyád küldött, hogy felkísérjelek. – Elkomorodott. – Valamit látnod kell.

Jennár mindig türelmetlenné vált, ha választ szeretett volna kapni. A fedélzetre vezető nyolc lépcsőfok fáradságos útnak tűnt a sérült lábával, és nem akart olyan sokáig várni.

– Mi az? Árulja el, Retep úr!

– Nem, fiam. Ezt látni kell, nem hallani. Most pedig szedd össze magad, és gyere!

Jennár megfogta öreg barátja karját, és óvatosan felbicegett a lépcsőn a napfényre. Miután a szeme hozzászokott, kihajózásuk óta először megpillantotta a nyílt tengert. Otthon a sziklákról már látta az óceánt a végtelenbe nyúlni kelet felé, és akkor is megfigyelhette, amikor elmenekültek a Jégrónáról, hátuk mögött a fagyott szirtekkel, most azonban minden oldalról körülvette őt, és egészen beleszédült. A Sötétség sötét tengere roppant és rémisztő látványt nyújtott. Jennár szíve hevesebben vert, a lélegzete szinte elállt. Rögtön érezte, hogy beleszeretett az óceánba.

Eszébe jutott a tizenkét éves apját ábrázoló rajzocska, amelyen az ifjú Esben egyedül hajózik a tengeren. Jennár órákig bámulta a képet, és édesapja helyébe vágyott. A tenger illata, a vízen csillanó napfény és a tudat, hogy apja is szeretett vitorlázni, féktelen hullámként rohanta meg a fiút, és megdobogtatta a szívét.

A mámor azonban tovaszállt, amikor megfordult a szélirány, és gondolataiba ismét betört a füst csípős szaga. Levette tekintetét az óceánról, és észrevette, hogy mindenki a bal oldali korlátnál gyülekezik, némán figyelve a déli égbolton gomolygó felhőket. A legénység tagjai között állt egy magas, gyönyörű nő, bal keze egy kislány vállán, jobbja pedig egy kis szürke agyarén pihent. Mellettük a robusztus, sok kalandot megélt Podó volt, kezében egy bunkósbotnak látszó tárggyal.

– Gyere, fiacskám! – hívta Oszkár, mire Nia, Léli, Kelmár és Podó mind megfordultak, hogy üdvözöljék.

Jennár erőt merített abból, hogy együtt látta őket. Elhúzódott Oszkártól, és odabicegett az anyja karjaiba. Sajgott a lába, a nyaka és a háta, de már nem zavarta. Hetek óta lábadozott, és közben rendszeresen találkozott a családtagjaival, ám sosem egyszerre. Érezte, ahogy Podó megpaskolja a fejét, Léli a vállára hajtja az arcát, édesanyja átkarolja anélkül, hogy felsértené a sebeit, és Kelmár megfogja a karját.

Aztán kitapintotta Kelmár karmait, és önkéntelenül összerezzent, alig érezhetően, de ahhoz épp eléggé, hogy megtörje a családi találkozás boldog varázsát.

– Jó reggelt, fiam! – mondta Nia, és kezébe vette a fiú arcát. Mosolygott, de a szemében bánat ült. Jennár könny nyomát látta az arcán. Léli egy szót sem szólt, csak bátyja kezét fogta, és a szürke horizontot figyelte.

– Anya, az micsoda? – kérdezte Jennár. – Miért nem árulja el senki, hogy mi történik?

Nia a korláthoz kísérte Jennárt, és a láthatárra mutatott.

– Odanézz!

Jennár nem látott semmi szokatlant. A víz kísértetiesen nyugodtnak tűnt, mintha a Sötétség tengere visszafojtotta volna a lélegzetét. Úgy érezte, a hajó olyan vizekre tévedt, ahol nincs keresnivalója. Ám ezen nem volt mit nézni, vagy mégis? A hajón mindenki bámult valamit, de Jennár csak felhőket látott. Aztán eszébe jutott a füstszag, és végre megértette.

– Az ott nem felhő, ugye?

– Nem, fiacskám – nyikordult meg Podó falába, ahogy megrázta a fejét. – Nem az.

– Hanem füst – fejezte be a gondolatot Jennár.

Jennár végigpörgette magában az összes térképet, amelyet valaha látott. Földrészek és országok suhantak el lelki szemei előtt, folyók, határok és erdők. Látta Szkrít és a Fób-szigeteket, a Sötétség sötét tengerének roppant tömegét, és elképzelte, ahogy hajójuk lassan megérkezik Smaragdvölgy partjaihoz. Nem sokkal délre onnan, ahol Jennár számítása szerint járhattak, feküdt egy kis sziget Fagyar északnyugati partjainál.

– Anniera – szólalt meg Jennár. – A fény szigete.

– Úgy ám, fiacskám. Kilenc hosszú év – mondta Podó –, és még mindig lángokban áll.

2. Smaragd menedék

Ha Jennárban valaha kételyek támadtak volna Anniera létezését illetően, most minden kétsége elszállt.

Ráadásul nemcsak az égboltot fojtogató szörnyű füstből vagy a szélben terjengő szagokból értette meg, hanem az anyja tekintetéből is. Mintha a Sötétség tengerének háborgása a vízből átköltözött volna Hajnalszárnya Nia szemébe. Amikor Jennár felnézett rá, bánat, harag, fájdalom és félelem vonult át az arcán egymásnak feszülő hullámokként, felkavarva az emlékezés mély vizét. Jennár jobban hitt Annierában, mint korábban bármikor. Hitt, mert anyja számára a fény szigete nem puszta történet volt, hanem emlék. Valaha ott sétált a szeretett férfi oldalán, ott szülte meg gyermekeit, és egy ideig teljes valójával élte a fény szigetének legendáját.

Jennár kinézett a szürke tengerre és a fölötte lebegő fekete füstre, és elöntötte a gyász mindazért, amit édesanyja elveszített, és amitől őt is megfosztották. Anyjához hasonlóan ő is elvesztette az otthonát. Amikor az üresen és sötéten álló Igiby-házra gondolt, és Glippfalvára, az elpusztult falura a sziklák peremén, elfogta a honvágy. Mennyivel inkább vágyódhat anyja – gondolta Jennár – az országa, a városa, a népe és a férje után?

Amióta elmenekültek Glippfalváról, egyfolytában futottak egyik helyről a másikra. Artham bácsi lombházától a Keletkanyarig, Kotordtól Kímeráig, és most a Sötétség tengerén át a horizonton túl elterülő Smaragdvölgy felé.

Jennár belefáradt a futásba. Egy saját helyet akart, ahol nem kóborolnak agyarak, ahol partalócok sem próbálják elvágni a nyakát, és ahol végre békében élhet a családjával. Pihenni akart. Még az is megfordult a fejében, hogy Anniera pusztulása esetleg rémhír, talán megtalálják a módját, hogy álmai földjén élhessenek, és visszaköltözzenek a Resur-kastélyba, ahol ő maga is született. Egy kastélyban!

Jennár elvörösödött. Micsoda ostobaság! Még csak tizenkét éves volt, de ahhoz elég nagy, hogy tudja, az élet általában nem úgy alakul, ahogyan a mesékben. Mégis eddig a pillanatig életben tartotta magában a halovány reményt, hogy visszatérhet Anniera fehér partjaira. Ez a reménység lobbant most lángra és szállt el a füsttel a látóhatáron.

– Anya, hogy éghet még mindig? – kérdezte Léli.

Nia ajka megfeszült, a szeme megtelt könnyel. Amikor nem válaszolt, Podó szólalt meg helyette:

– Nem tudom, Léli lányka. Gondolom, ha az ember egy egész országot akar szénné égetni, az évekig is eltarthat.

– Kilenc évig? – kérdezte Kelmár.

Nia megtörölte a szemét. Amikor megszólalt, Jennár hallotta, hogy a hangja dühtől remeg.

– Ghond lelke úgy tele van gyűlölettel, hogy az alapokig olvasztaná a kastélyt, egészen a sziget szívéig. Nem nyugszik, amíg Annierát el nem nyeli a tenger.

– De miért? – kérdezte Jennár. – Miért gyűlöli annyira? Ki ő egyáltalán?

– Ki tudja? Ha a gyűlölet elég sokáig tombol, egy idő után indok sem kell neki. A saját hevéért lángol, és elemészt bármit vagy bárkit, aki az útjába kerül. A háború előtt azt beszélték, gonosz jelenlét ébredt a hegyekben, de Throg olyan messze volt Annierától. Soha nem gondoltuk volna, hogy hozzánk is elér. – Nia behunyta a szemét. – Mire rájöttünk, hogy az agyarak Annierát vették célba, már túl késő volt. Apátok azt hitte, hogy a Troglodi-szoros megvéd bennünket, vagy legalábbis időt nyerünk a védekezésre. – Megrázta a fejét, és a gyerekekre nézett. – A lényeg, hogy Ghond mintha a semmiből tűnt volna fel, akár a villámcsapás. Annierára fájt a foga, bennünket pedig holtan akart látni.

– De minket nem akar holtan látni, anya – szólalt meg Léli. – Csak azért menekültünk meg, mert élve kellünk neki.

Nia felsóhajtott.

– Igazad van. Én sem értem az okát, csak annyit, hogy ő is ráébredt arra, amit én már a születésetek óta tudok. – Letérdelt, hátat fordított a füsttel borított égboltnak, és felnézett a gyerekeire. – Tisztában van vele, milyen különlegesek vagytok, értékesebbek, mint azt el tudnátok képzelni. Úgy tűnik, hogy Ghond emberekből hozta létre az agyarak seregét. – Kelmár elfordította a fejét. Farkasfülei a fejére lapultak, mint egy rémült kutyáé, mire Nia közelebb vonta őt magához. – De amikor megtámadta Annierát, olyan szörnyeket láttam, hogy leírni sem tudom őket. Ghond régi titkokat fedett fel, kő és dal rejtelmeit, olyan dolgokat, amelyekről Esben… amelyekről szerintem édesapátok is tudott egyet s mást.

Valahányszor Jennár meghallotta az Esben nevet, a gyomra görcsbe rándult. Még mindig alig hitte el, hogy az apja király volt, de amit a hatalomról, titkokról és kövekről hallott, megijesztette.

Igaz, a három gyerek olyasmire volt képes, amit Jennár nem tudott megmagyarázni. Amikor Léli énekelt vagy hangszeren játszott, Jennár a tengeri sárkányok hangját hallotta a fejében. Szavaik úgy zsongtak a gondolatai közt, mint méhek a kaptárban. Húguk éneke néha összekapcsolta a testvéreket, ha mérföldekre voltak is egymástól, és úgy tűnt, Kelmár képes látni, igazán látni mindazt, amit senki más, különösen, amikor Léli dalra fakadt.

Már többször felébredt bennük valami, amit nem tudtak megmagyarázni. Nia szerint az Alkotó ajándéka ez, olyasmi, amit nem irányíthatnak, de nem is kell. Viszont ha ők is képtelenek irányítani, akkor Ghond hogyan tudná? És egyáltalán miért akarná? Honnan sejthetett róluk olyat, ami még az anyjuk előtt sem világos?

– Bárcsak békén hagyna minket! – mondta Léli, majd állát megtámasztotta a korláton, és kinézett a vízre.

– Csak azt szeretném, hogy megint minden normális legyen – szólalt meg Kelmár. – Smaragdvölgyben minden normális lesz, ugye?

– Remélem – simította meg Kelmár szőrös arcát Nia.

– Honnan tudjuk, hogy Smaragdvölgy még mindig biztonságos? – kérdezte Jennár.

– A völgylakók erősek és sosem szerették a kívülállókat – felelte Nia, majd elmosolyodott. – Ha valaki, hát az én véreim képesek távol tartani Ghondot és a seregeit.

– És ha Ghond rájön, hogy ott vagyunk? – szólt Jennár. – Akkor mi lesz?

– Nem tudom, de minél eltökéltebben kutat utánatok Ghond, annál biztosabb vagyok benne, hogy fél tőletek. Értitek, gyerekek? Fél. Úgyhogy bátorság! A kímerai csata óta úgy érzem, Ghond talán végre felfogta, hogy jobb békén hagynia Anniera ékköveit.

– És ha mégsem adta fel – fűzte tovább Oszkár –, akkor mindenhol keresni fog, csak az orra előtt nem. Ghond helyében biztos azt hinném, hogy nyugatra, a térkép peremén is túlra menekültetek, vagy dél felé, el az Elsüllyedt hegyek mellett, minél messzebb Fagyartól. Mi viszont épp Ghond szomszédságába igyekszünk bejutni.

– Smaragdvölgy a Névtelen Ghond szomszédsága? – kérdezte Kelmár.

– A Völgyet dél felől a Csontbérc-hegység határolja, állítólag ott gubbaszt a Névtelen Ghond Throg várában a hegycsúcsok között, és a világ elpusztításán mereng – felelte Oszkár.

– De a hegység hatalmas – mondta Nia. – És alattomos. Nincs átjárás. Egyedül a bércfutók elég őrültek ahhoz, hogy ott éljenek.

– Bércfutók! Pöh! – mondta Oszkár a tőle telhető legmatrózosabb hangján, majd köpött egyet, de ahelyett, hogy takaros, sűrű, tengerészhez méltó nyálcsomót pottyantott volna a tengerbe, csak fehér nyálpermetet sikerült produkálnia, amelynek egy része Podó karján landolt.

– Gyakorolj tovább, öreg barátom! – mondta Podó, és letörölte a nyálat. – Mielőtt köpsz, győződj meg róla, hogy nincs benne buborék! És ne feledd, segít, ha horkantasz, javít az állagon! Figyeljetek!

Podó hátrafeszítette a fejét, és olyan hosszan és hangosan horkantott, hogy az egész legénység felfigyelt rá. Csodálattal nézték, ahogy a vén kalóz kilövi a nyálcsomót, amely elképesztő távolságot megtéve csapódik a hullámokba. A kímeraiak bólogattak és elismerően morogtak.

Podó megtörölte a száját.

– Elnézést, lányom. Fontos, hogy ne szalasszuk el az alkalmas időt a tanításra. Folytasd csak!

– Mint mondtam – pillantott lesújtóan apjára Nia –, a bércfutókon kívül senki sem él a hegyekben.

– De a bércfutók a Névtelen Ghondot szolgálják, nem igaz? – kérdezte Léli. – Ahogy Zúzáb.

– A bércfutók senkit sem szolgálnak, csakis önmagukat – mondta Nia. – Zúzáb kizárólag azért érkezett Szkríbe, mert Ghond foglyul ejtette. Vagy megvesztegette gyümölccsel.

– A gyümölcsöt tényleg szeretik – jegyezte meg Oszkár.

Jennárnak eszébe jutott Mobrik, a villagyári bércfutó. Ha nincs az a három alma, Jennár sosem tudta volna megvesztegetni a kis embert, és valószínűleg még mindig korommal borítva gürcölne a nyesedében Suszter Szerával és a többiekkel.

Suszter Szera gondolatától megdobbant a szíve. Mióta megszökött a gyárból, mindennap eszébe jutott a lány ragyogó, bátor tekintete, és kísértette az emlék, ahogy Szera a rácskapu mögött, a Felügyelő és Mobrik karmai között vergődik, miközben ő a fogaton eldöcög az éjszakába. Mégis mi mást csinálhatott volna? Most pedig a világ túlfelén járt, bár ha még mindig Kotordon volna, akkor sem biztos, hogy bármit tehetne a lányért.

– De Ghond nem tudja csak úgy megkerülni a hegyeket? – kérdezte Kelmár Niát.

– Emiatt sem kell aggódnod. A Völgyet keleten sötét, torz erdőség veszi körül. Fekete-rengetegnek hívják. Legjobb tudomásunk szerint eddig senki sem élte túl, aki oda belépett. Tele van ősöreg fákkal, és csupa szörnyűség él ott. A pásztorok, akik elég közel merészkedtek az erdő széléhez, iszonytató történeteket mesélnek. Szörnyekről suttognak.

Léli megborzongott.

– Miféle történeteket? – kérdezte Jennár.

– Miféle szörnyekről? – kérdezte Kelmár is.

– A völgylakók úgy nevezik őket: hasadtak. Kifacsart, megbomlott lények. A rémmesék szerint Vesztő Vill is hasadt volt. – Nia beleborzongott. – A lényeg, hogy Ghond sem jut át a Fekete-rengetegen, még az agyarak sem ilyen ostobák. Smaragdvölgy a legbiztonságosabb hely, amit találhatunk.

– Feltéve, lányom, hogy maradt belőle valami – mondta Podó. – Az Alkotó látja lelkem, igazat beszélsz. A völgylakók szívós népség, ha valaki, hát ők képesek visszatartani az agyarak rohamát. De kilenc év hosszú idő. A világ megváltozott. Azt sem gondolta senki, hogy Anniera eleshet.

Podó dél felé fordult és mogorván nézte a messzeséget. Jennár azon tűnődött, mennyire gyötörheti az öreget Anniera emléke, ahol Vendolint, Jennár nagyanyját megölték Fagyar agyarai.

– Kapitány! – kiáltotta az egyik kímerai matróz. – Valami közeledik!

Minden tekintet az orrfedélzeten álló matrózra szegeződött, aki a füstös déli égboltra mutatott.

– Valaki kerítse elő a távcsövet! – morogta Podó, és egy matróz rögtön át is nyújtott neki egy hosszú hengert. Podó a korlátra támasztotta a könyökét, és szemét összehúzva belenézett a távcsőbe.

Egy pillanattal később Jennár egy alakot vett észre, aki úgy suhant elő a füstből, akár egy nyílvessző.

– Ne féljetek, fiacskáim! – mondta Podó. – A madárember az.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Müller Péter

Tervezőszerkesztő: Boltos Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Dancing Script – SIL Open Font License

Indie Flower – SIL Open Font License

Marcellus – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Zeyada – SIL Open Font License

A sorozat eddig megjelent kötetei:

WWW.HARMAT.HU

A Harmat Kiadó gondozásában megjelent:

C. S. Lewis: Narnia krónikái

Narnia birodalmának titokzatos történetét hét részben meséli el a világhírű szerző, C. S. Lewis, ám a kötetek külön-külön is remekművek. A sorozat a jó és a rossz örök háborúját mutatja be: olykor a csatamezőn, nyílt küzdelemben csap össze a fény az árnnyal, máskor a szív rejtett zugaiban.

Narnia az az ország, amelyre egy boszorkány örök telet bocsát, ahol több beszélő állat él, mint ember, és a csatákat kentaurok, faunok és óriások vívják. Itt olyan utakon járhatunk, amelyek a világ végére vagy a föld alá vezetnek bennünket, megtudhatjuk, mi az árulás és mi a hőstett, továbbá mit jelent megnyerni vagy épp elveszíteni egy barátot. Kalandos utazás ez a fantázia birodalmában, ugyanakkor a legmélyebb valóságban.

A Narnia krónikái lenyűgöző története olvasók millióit ejtette rabul az elmúlt ötven évben, és mára a klasszikusok közé emelkedett. Három kötetből (Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrény; Caspian herceg; A Hajnalvándor útja) nagy sikerű mozifilm is készült.