IMPRESSZUM

Christopher Moore: Lamb

Copyright © 2002 by Christopher Moore

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2006

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: Lamb

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2002

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-119-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-120-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Szakál Marianna

Műfaj: humor

SZERZŐI ÁLDÁS

Ha nevetni szeretnél e lapokon,

fogjon el kacagás.

Ha megsértődni jöttél,

liluljon el az fejed, és forrjon véred.

Ha kalandot keresnél,

sodorjon el e történet gyönyörteljes menekülésbe.

Ha hited igazolnád vagy tennéd próbára,

neked tetsző eredményre juss.

Minden könyv feltárja a tökéletességet,

azzal, amit elmond, vagy azzal, amit nem.

Találd meg, amit keresel,

e lapokon vagy kívülük.

Találd meg a tökélyt,

és nevezd nevén!

PROLÓGUS

Az angyal éppen a szekrényét pucolta ki, amikor a hívás befutott. A glóriákat és holdsugarakat fényesség szerint kupacokba rakta, haragszütyők és villámhüvelyek lógtak kampókon, porolásra várva. A sarokban egy tömlőből kifolyt a malaszt, s az angyal törlőruhával itatta fel. Ahányszor megfordította a ruhát, a szekrényből többszólamú ének zengett fel, tompán, mintha befőttesüvegből jönne, amelybe egy egész Halleluja-kórust zártak.

– Raziel, az ég szerelmére, mit művelsz?

Stephan arkangyal állt fölötte, egy tekerccsel a kezében, mintha egy összetekert újsággal készülne rendre utasítani a szőnyegre pisilő kiskutyát.

– Kiküldetés? – nézett fel rá Raziel.

– A koszfészekbe.

– Pont most jöttem vissza.

– Az kétezer éve volt.

– Tényleg? – Raziel az órájára pillantott, és megkopogtatta az üveget. – Biztos?

– Mit szólsz hozzá? – nyújtotta oda a tekercset Stephan, hogy Raziel jól lássa az Égő Csipkebokor-pecsétet.

– Mikor indulok? Mindjárt végzek a pakolással.

– Azonnal. Vidd magaddal a nyelveken beszélést és még egy-két kisebb csodát. Semmi fegyvert, ez nem büntetőmeló. Titkosangyalként vetünk be, álcázva leszel. Nem valami nagy küldetés, de fontos. Minden le van írva – adta át a tekercset Stephan.

– Miért én?

– Én is pont ezt kérdeztem.

– És?

– Emlékeztettek rá, hogy miért szokták száműzni az angyalokat.

– Hoppá! Ennyire komoly lenne a dolog?

Stephan köhintett egyet, ami csak affektálás volt, mert ugye köztudott, hogy az angyalok nem is lélegeznek.

– Elvileg nem szabadna tudnom róla, de azt pletykálják, hogy egy újabb könyv készül.

– Viccelsz? Ne már! Folytatás? Jelenések könyve 2. Amikor azt hitted, már büntetlenül vétkezhetsz. Hamarosan a könyvesboltokban.

– Egy evangéliumról van szó.

– Evangélium? Ennyi idő után? Kié?

– Lévi, akit Biffnek hívnak.

Raziel erre ledobta a ruhát, és felállt.

– Ez csak tévedés lehet.

– A parancs egyenesen a Fiútól érkezett.

– Te is tudod, hogy Biffet jó okkal mellőzték a többi könyvből. Az egy…

– Ki ne mondd!

– De hát egy seggfej, könyörgöm.

– Ha így beszélsz, ne csodáld, hogy mindig visszaküldenek abba a koszfészekbe.

– Miért pont most, amikor egész mostanáig megfelelt a négy evangélium? És miért éppen ő?

– Mert a koszlakók most ünneplik a Fiú születésének valahányadik évfordulóját, és ő úgy gondolja, ideje kikerekíteni a történetet.

Raziel lehorgasztotta a fejét.

– Akkor pakolok.

– A nyelveket ne feledd! – emlékeztette Stephan.

– Na ja, hogy ezer nyelven nyeljem a szart.

– Menj és vidd az örömhírt, Raziel! És hozz nekem egy kis csokoládét.

– Csokoládét?

– A koszlakók ezt nassolják. Imádni fogod. A Sátán találta ki.

– Az ördög eledele?

– Az a helyzet, barátom, hogy nagyon unom már a piskótát.

Éjfél. Az angyal egy kopár dombon állt Jeruzsálem szent városának peremén. Magasba emelte karjait, a száraz szél pedig meglebbentette fehér köpenyét.

– Kelj fel Lévi, kit Biffnek hívnak!

Előtte forgószél kerekedett, mely felkapta a domboldalról a port, oszlopba sodorta, majd abból emberalakot formált.

– Kelj fel, Biff. Elérkezett a te időd!

A szél orkánná erősödött. Az angyal arca elé húzta köntösének ujját.

– Kelj fel, Biff, és járj újra az élők között!

A forgószél szelídülni kezdett, s egy ember alakú porbuckát hagyott hátra a domboldalon. A következő pillanatban a természet lenyugodott. Az angyal egy aranyedényt húzott elő a zsákjából, és tartalmát a poralakra öntötte. A folyadék lemosta a port, s egy sáros, meztelen férfi állt köpködve a holdfényben.

– Isten hozott az élők között – köszöntötte az angyal.

A férfi csak pislogott. Úgy nézegette saját kezét, mintha azt várná, hogy átlát rajta.

– Élek – szólalt meg egy olyan nyelven, melyet eddig sosem hallott.

– Élsz.

– Mik ezek a hangok, ezek a szavak?

– A nyelveken beszélés adományában részesültél.

– Az én nyelvem világéletemben adomány volt, kérdezd csak meg bármelyik lányt, akit ismertem. Mik ezek a szavak?

– Nyelv. Nyelveken beszélsz, mint az apostolok.

– Tehát elérkezett Isten országa.

– El.

– Mikor?

– Kétezer éve.

– Te szerencsétlen hülye barom – mondta Lévi, akit Biffnek hívtak, és jól képen vágta az angyalt. – Elkéstél.

Az angyal talpra állt, és óvatosan megtapogatta a száját.

– Te aztán szépen beszélsz az Úr küldöttjével.

– Most mit csináljak? Adomány.

ELSŐ RÉSZ
A FIÚ

Isten egy komédiás, aki olyan közönségnek játszik, amelyik fél nevetni.

Voltaire

1. fejezet

Azt hiszitek, ismeritek a történet végét, pedig egy fenét ismeritek. Higgyetek nekem, én ott voltam. Én már csak tudom.

* * *

Amikor először pillantottam meg őt, aki később megváltotta a világot, éppen Názáret főterén, a kút közelében üldögélt, és egy gyík lógott ki a szájából. Csak az állat farka és hátsó lába látszott ki, a másik fele benne volt a szájában. Ő is hatéves volt, akárcsak én, szakálla még közel sem serkent ki, úgyhogy nemigen hasonlított a képekre, amiket róla láttatok. Két szeme az arcát keretező kék-fekete hajtincsek közül mosolygott kifelé, akár két sötét mézcsepp. Azokból a szemekből olyan fény sugárzott, ami idősebb volt Mózesnél is.

– Tisztátalan! Tisztátalan! – kiabáltam a fiúra mutogatva, hogy anyám lássa, ismerem a Törvényt, de anyám rám se hederített, ahogy a többi anya se, akik a kútnál merték a vizet.

A fiú kivette a szájából a gyíkot, és odaadta az öccsének, aki mellette csücsült a porban. A pisis egy kicsit játszott a gyíkkal, addig-addig bizergálta, míg az állat felkapta pici fejét, mintha harapni akarna, akkor a pisis megfogott egy követ, és beverte a gyík fejét. Ezután megzavarodva lökdöste a döglött gyíkot a porban, és amikor felfogta, hogy az bizony már nem megy sehová, kezébe vette és visszaadta a bátyjának.

Gyík megint be a szájba, de mielőtt kiabálhattam volna, már jött is ki: elevenen, nyűgösen, harapásra készen. A fiú visszaadta az öccsének, aki szinte azon nyomban szétkente a kővel, és az egész kezdődött elölről.

Még háromszor néztem végig a gyík halálát, majd azt mondtam:

– Én is hadd csináljam!

A Megváltó kivette a gyíkot a szájából:

– Melyik részt?

* * *

Míg el nem felejtem: Józsua volt a neve. A „Jézus” a héber Jésua név görög fordítása, ami manapság Józsua. A Krisztus nem vezetéknév, csupán a görög változat a Messiásra, ami héber szó, és „fölkent”-et jelent. De hogy az apját hogy hívják, azt soha nem sikerült kiderítenem. Ez egyike volt azon dolgoknak, amiket meg kellett volna kérdeznem tőle.

És én? Lévi vagyok, akit Biffnek hívnak. Csak így egyszerűen.

Józsua volt a legjobb barátom.

* * *

Az angyal azt mondja, csak üljek le, írjam meg a történetemet, és ne törődjek azzal, mit láttam ebből a világból. De hogyan tehetnék ilyet? Az elmúlt három napban több embert, több képet és több csodát láttam, mint életem harminchárom éve alatt, az angyal meg azt mondja, oda se bagózzak. Igen, tudok nyelveken beszélni, így mindennek, amit látok, tudom a nevét, de mi hasznom belőle? Segített rajtam Jeruzsálemben, hogy tudom, egy Mercedes volt, amitől úgy beszartam, hogy fejest ugrottam egy szemetes konténerbe? Vagy miután Raziel kihúzott (a körmeimet is letépve, mert annyira próbáltam elbújni), segített a tudat, hogy egy Boeing 747 elől igyekeztem labdává gömbölyödni, és könnyeimmel feledtetni a dübörgést és a lángokat? Kisgyerek vagyok, aki saját árnyékától is megijed? Hát nem töltöttem huszonhét évet Isten Fia mellett?

A dombon, amikor feltámasztott a porból, az angyal azt mondta:

– Sok különös dolgot fogsz látni. De ne félj! Szent küldetésed van, és én védelmezlek.

Önelégült disznó. Ha akkor tudtam volna, mit akar tenni velem, megint bemosok neki egyet. Most éppen az ágyon fekszik, és mozgó képeket néz egy képernyőn, valami Snickers nevű ragacsos édességet zabál, én meg kaparhatom le a történetemet erre a selyempuha papírra, aminek a tetején az áll: Hyatt Regency, St. Louis. Szavak, szavak, szavak, millió és millió szó köröz a fejemben, sólymokként várva, hogy lecsapjanak a lapra és arra a két szóra, amit igazából írni akarok:

Miért én?

Tizenöten voltunk – na jó, tizennégyen, miután Júdást felakasztottam –, akkor miért én? Józsua folyton azt mondogatta, ne féljek, mert mindig velem lesz. Hol vagy most, barátom? Miért hagytál magamra? Te biztos nem félnél itt. Nem rémülnél meg ennek a világnak tornyaitól, gépeitől, csillogásától és bűzétől. Gyere, rendelek neked egy pizzát. Imádnád a pizzát. A szolgát, aki kihozza, Jesusnak hívják. Pedig nem is zsidó, csak spanyol. Te mindig is bírtad az iróniát. Az angyal azt mondja, még velünk vagy, hát gyere, Józsua; te lefogod, én meggyomrozom, aztán pizzával adunk hálát.

Raziel megnézte, mit írok, és rám szólt, hogy hagyjam abba a nyivákolást, és álljak neki a történetnek. Könnyen beszél, nem ő töltötte az elmúlt kétezer évet a homokban. Na mindegy, mert addig nem hajlandó pizzát rendelni, amíg egy részt be nem fejezek, úgyhogy hajrá…

* * *

Galileában születtem, Názáret városában a Nagy Heródes idejében. Apám, Alfeus kőfaragó volt, anyámat, Naomit pedig démonok szállták meg, legalábbis én ezt mondtam mindenkinek. Józsua egyszerűen csak nehéz esetnek tartotta. Rendes nevemet, Lévit Mózes testvérétől kaptam, a papok törzsének ősétől; becenevem, Biff pedig a mi szavunk volt arra, amikor az embert jól kupán csapták, amit anyám szerint már zsenge koromtól naponta kiprovokáltam.

Habár római uralom alatt nőttem fel, tízéves koromig nem sok rómait láttam. A rómaiak jobbára ki sem mozdultak Széforisz erődvárosból, amely Názárettől egy óra járásra északra állt. Józsuával ott voltunk szemtanúi annak, hogy egy római katonát megölnek… de előreszaladtam. Pillanatnyilag vegyük úgy, hogy a katona él és virul, és nagyon boldog, hogy tollsöprűt viselhet a fején sisak gyanánt.

Názáretben főleg földművesek éltek, akik szőlőt és olívabogyót termesztettek a város körüli sziklás dombokon, a völgyekben meg árpát és búzát. Voltak ott kecske- és birkapásztorok is, akiknek családjai a városban laktak, a férfiak és az idősebb fiúk pedig a felföldeken legeltették a nyájat. A házak kőből készültek, a miénkben kőpadló is volt, de sokban csak döngölt föld.

A három fiú közül én voltam a legidősebb, így aztán hatéves koromra készen álltam, hogy megtanuljam apám mesterségét. Anyám szóban tanított, héberül oktatott a Törvényre, és történeteket mesélt a Tórából, apám pedig magával vitt a zsinagógába, ahol a vének a Bibliát olvasták. Arámi volt az anyanyelvem, de mire betöltöttem a tízet, már beszéltem és olvastam úgy héberül, mint a legtöbb meglett férfi.

A hébertanulásomat és a Tóra iránti érdeklődésemet tovább fokozta Józsuával való barátságom, mert míg a többi gyerek a szokásos játékokkal szórakozott („cukkold a birkát” vagy „rúgd seggbe a kánaánitát”), mi Józsuával rabbisat játszottunk, és ő ragaszkodott hozzá, hogy tartsuk magunkat az eredeti héber szertartáshoz. Viccesebb volt, mint amilyennek hangzik, legalábbis amíg anyám rajta nem kapott minket, amint éppen körül akartuk metélni Sém öcsémet egy éles kővel. Hogy ki volt akadva! És még azzal se győztem meg, hogy szerintem Sémnek ideje megújítani szerződését az Úrral. Jól megvert egy olajfavesszővel, és egy hónapig nem játszhattam Józsuával. Említettem már, hogy anyámat démonok gyötörték?

Pedig összességében szerintem jót tett a kis Sémnek. Ő volt az egyetlen gyerek, aki minden irányba tudott pisálni. Ilyen képességgel az ember jól megélhet koldusként. És még csak meg se köszönte.

Na, ilyenek a testvérek.

* * *

A gyerekek azért látják a varázslatot, mert keresik.

Amikor megismertem Józsuát, gőzöm se volt róla, hogy ő a Megváltó. Ami azt illeti, neki se. Annyit tudtam, hogy nem fél. A legyőzött harcosok nemzetségében, egy olyan nép fiaként, amelyik próbál büszkének látszani, miközben Isten és Róma előtt hajlong, ő úgy virított, akár a virág a sivatagban. De talán csak én láttam, mert én kerestem. Mindenki másnak csak egy volt a gyerekek közül: ugyanazokkal a szükségletekkel, és ugyannyi eséllyel, hogy meghal, még mielőtt elérné a felnőttkort.

Amikor elmeséltem anyámnak a gyíkos trükköt, megnézte, nem vagyok-e lázas, és egy tányér zöldséges húslevessel aludni küldött.

– Hallottam már annak a fiúnak az anyjáról – mondta apámnak. – Állítólag beszélt az Úr angyalával. Azt mesélte Eszternek, hogy Isten Fiát hozta a világra.

– És erre te mit mondtál Eszternek?

– Hogy vigyázzon, a farizeusok meg ne hallják, mert akkor meg kell köveznünk.

– Ne is beszélj róla többet. Ismerem a férjét, igaz ember.

– Csak egy bolond lányt kapott ki feleségnek.

– Szegény teremtés – csóválta fejét apám, s tört egy darabot a kenyérből. Keze kemény volt, akár a szaru, tömpe, akár a kalapács, és szürke, akár a leprásé, a sok mészkőtől, amivel dolgozott. Amikor megölelt, néha úgy megkarcolta a hátamat, hogy az vért könnyezett, testvéreimmel mégis verekedtünk azért, hogy melyikünk bújjon először a karjába, amikor esténként hazatért a munkából. Ha mérgében sebzett meg minket, akkor meg sírva szaladtunk anyánk szoknyája mögé. Minden éjjel úgy aludtam el, hogy apám keze nyugodott a hátamon, akár egy pajzs.

Na, ilyenek az apák.

* * *

– Kínozzunk gyíkokat? – kérdeztem Józsuától, amikor legközelebb újra láttam. Egy bottal rajzolgatott a porba, rám se hederített. Ráléptem a rajzra. – Tudtad, hogy anyád eszement?

– Az apám miatt – felelte szomorúan, fel se nézve.

Leültem mellé. – Anyám néha vinnyog éjjel, akár a vadkutyák.

– Ő is eszement? – érdeklődött Józsua.

– Reggelre semmi baja. Sőt, énekelve rakja elénk a reggelit.

Józsua bólintott. Úgy gondoltam, örül a hírnek, hogy az őrültség elmúlik.

– Mi Egyiptomban laktunk – mondta.

– Nem is igaz. Az túl messze van. Még messzebb, mint a Templom.

A jeruzsálemi Templom volt a legtávolabbi hely, ahová gyerekként eljutottam. A családom minden tavasszal megtette az ötnapos gyalogutat Jeruzsálembe, hogy ott töltsük a húsvétot. Én úgy éreztem, egy örökkévalóság az út.

– Éltünk itt, aztán Egyiptomban, és most megint itt – bizonygatta Józsua. – Messze volt.

– Hazudol. Egyiptomba negyven évig tart az út.

– Már nem. Már közelebb van.

– Benne áll a Tórában. Az Abbám felolvasta nekem: „Az izraeliták negyven évig vándoroltak a sivatagban.”

– Az izraeliták eltévedtek.

– Negyven évig? – nevettem. – Akkor nagyon hülyék lehetnek.

– Mi vagyunk az izraeliták.

– Frankón?

– Ja.

– Meg kell keresnem anyámat.

– Ha visszajössz, játszunk Mózes és a fáraósat?

* * *

Az angyal elárulta, hogy meg fogja kérdezni az Urat, nem lehetne-e belőle Pókember. Egyfolytában a televíziót bámulja, akkor is, amikor én alszom, és teljesen rákattant erre a fazonra, aki háztetőkről harcol a rosszakkal. Azt mondja, a gonosz sokkal nagyobb most, mint az én időmben, és így nagyobb hősökre is van szükség. A gyerekeknek hősök kellenek, magyarázza. Szerintem csak szeretne magas épületekről ugrálni testhez tapadó gumiruhában.

Különben is, milyen hős nyűgözné le ezeket a gyerekeket, akiknek saját gépeik vannak, gyógyszereik, és láthatatlan távolságokra elérnek? (Raziel egy hete sincs itt, és már elcserélné Isten Kardját, hogy hálót szőhessen.) Az én időmben kevés hős akadt, de azok igaziak voltak, néhányunk még a családfáját is vissza tudta vezetni hozzájuk. Mindig Józsua játszotta a hősöket – Dávidot, Józsuét, Mózest –, én meg mindig a gonoszt: a Fáraót, Áhábot, Nabukodonozort. Ha annyi sékelem lett volna, ahányszor filiszteusként megöltek, hát annyit mondhatok, nem férnék át a tű fokán. Így visszagondolva már látom, hogy Józsua a jövőre készült.

* * *

– Bocsásd el a népemet! – mondta Józsua Mózes szerepében.

– Oké.

– Nem mondhatod csak úgy, hogy „oké”.

– Mér' nem?

– Mert az Úr megkeményítette a szívedet a kérésemmel szemben.

– Mér'?

– Nem tudom, de így volt. Szóval. Bocsásd el a népemet!

– Még mit nem. – Karba tettem a kezem, és elfordultam, mint akinek kemény a szíve.

– Akkor lásd, a vesszőmet kígyóvá változtatom. Engedd el a népemet!

– Na jó.

– Nem mondhatod csak úgy, hogy „na jó”!

– Mér' nem? Ez tök jó trükk volt a vesszővel.

– De nem így van a történet.

– Jól van, na. Szó sem lehet róla, Mózes, a népednek maradnia kell.

– Lásd, az egész határodat békákkal verem meg! – rázta vesszőjét az arcomba Józsua. – Felmennek a házadba, a hálószobádba, rámásznak a cuccaidra!

– És?

– És az undorító. Bocsásd el a népemet, fáraó!

– Én bírom a békákat.

– Ezek döglött békák – fenyegetett. – Bűzlő, döglött békák nagy kupacokban.

– Ó, hát ebben az esetben elengedem a népedet. Amúgy is építenem kell egy-két szfinxet meg minden.

– A fenébe, Biff, nem így van! Még vannak átkaim!

– Én akarok Mózes lenni!

– Nem lehetsz.

– Mér' nem?

– Nálam van a vessző.

– Aha.

* * *

Hát így ment. Azt hiszem, én nehezebben éreztem rá a gazfickókra, mint Józsua a hősökre. Néha kistesóinkat is bevettük az ocsmányabb szerepekre. Jézus két öccse, Júdás és Jakab egész népeket játszott, például a szodomitákat Lót ajtaja előtt.

– Küldd ki azt a két angyalt, hadd ismerjük meg őket!

– Azt nem tehetem – feleltem mint Lót (csak azért lettem én a jó, mert Józsua akart lenni a két angyal) –, de van két lányom, akik még nem ismernek senkit. Azokat kiküldöm.

– Oké – mondta Júdás.

Kinyitottam az ajtót, és kivezettem két képzeletbeli lányomat, hogy a szodomiták megismerhessék őket…

– Örülök, hogy megismerhetem.

– Részemről a szerencse.

– Nagyon örvendek.

– EZ NEM ÍGY VAN! – üvöltötte Józsua. – Be kell törnöd az ajtót, hogy megvakíthassalak a villámommal.

– Aztán meg elpusztítod a városunkat? – kérdezte Jakab.

– El én.

– Akkor inkább Lót lányai.

– Bocsásd el a népemet! – mondta Júdás, aki négyéves volt, és gyakran összekeverte a történeteket. Leginkább az Exodust szerette, főleg azért, mert Jakabbal vizet locsoltak rám, ahogy katonáimat Mózes után próbáltam vezetni a Vörös-tengeren át.

– Elég – unta meg Józsua. – Júdás, te vagy Lót felesége. Állj oda!

Júdásnak néha Lót feleségét kellett alakítani, függetlenül attól, éppen milyen történetet játszottunk.

– Nem akarok Lót felesége lenni.

– Hallgass, a sóbálvány nem beszél.

– Nem akarok lány lenni.

Mindig az öccseink játszották a lányokat. Nekem nem volt kínozni való nővérem, Józsua akkor még egyetlen húga, Erzsébet pedig még csecsemő volt. Ez azelőtt volt, hogy Magdolnával találkoztunk. Magdolna mindent megváltoztatott.

* * *

Miután kihallgattam szüleimet, amint Józsua anyjának őrültségéről beszélnek, gyakran figyeltem őt, jeleket kerestem, de mindent úgy csinált, mint az összes többi anya: gondozta a kicsiket, dolgozott a kertben, eljárt vízért, főzött. Nem futkározott négykézláb, nem habzott a szája, hiába vártam. Sok anyánál fiatalabb volt, és sokkal fiatalabb, mint a férje, József, aki a mi mércénk szerint már öregembernek számított. Józsua azt mondta, József nem az igazi apja, de hogy akkor ki az, azt már nem árulta el. Ha a téma olyankor jött elő, amikor Mária hallótávolságban volt, ő magához hívta a fiát, s ujját az ajkára téve csendre intette.

– Még nincs itt az ideje, Józsua. Biff nem értené meg.

A szívem már attól megdobbant, hogy kimondta a nevemet. Egész hamar kisfiús szerelemre lobbantam Józsua anyja iránt, s házasságról, családról meg jövőről fantáziáltam.

– Az apád öreg, ugye, Jozsó?

– Nem annyira.

– Ha meghal, anyád hozzámegy az egyik bátyjához?

– Apámnak nincs bátyja. Miért?

– Csak úgy. Mit szólnál, ha apád alacsonyabb volna nálad?

– De nem az.

– De ha apád meghal, anyád hozzámehet valakihez, aki alacsonyabb nálad, és akkor az lesz az apád, és azt kell csinálnod, amit mond.

– Az apám sose hal meg. Örökéletű.

– Mondod te. Én meg azt, hogy ha férfi leszek, és apád meghal, feleségül veszem anyádat.

Józsua olyan pofát vágott, mintha éretlen fügébe harapott volna.

– Ne mondj ilyeneket, Biff!

– Nem baj, ha őrült. Tetszik a kék köntöse. És a mosolya. Jó apa leszek, kitanítalak a kőfaragásra, és csak akkor verlek, ha baromságot csinálsz.

– Inkább játszom leprásokkal, mint hogy ezt hallgassam – indult el Józsua.

– Várj! Légy kedves apádhoz, Biff fia Józsua. – Apám is olyankor használta a teljes nevemet, amikor valamiről meg akart győzni. – Nem Mózes parancsa, hogy tisztelned kell engem?

A kis Józsua megpördült.

– Az én nevem nem Biff fia Józsua, még csak nem is József fia Józsua. Hanem Jehova fia Józsua!

Körülnéztem, hátha meghallotta valaki. Nem szerettem volna, hogy egyetlen fiamat (azt már eldöntöttem, hogy Júdást és Jakabot eladom rabszolgának) megkövezzék, amiért hiába vette szájára az Úr nevét.

– Még egyszer ki ne mondd, Jozsó! Inkább nem veszem el az anyádat.

– Nem is.

– Bocs.

– Megbocsátok.

– Ágyasnak is remek lesz.

El ne higgyétek, hogy a Béke Hercege soha senkit nem ütött meg. Azokban az időkben, még mielőtt az lett, aki, Józsua többször is jól orrba vágott. Ez volt az első ilyen alkalom.

Mária maradt az első igaz szerelmem, amíg meg nem láttam Magdolnát.

* * *

Ha a názáretiek őrültnek tartották is Józsua anyját, férje iránti tiszteletből nemigen emlegették. József jártas volt a Törvényekben, a Prófétákban és a Zsoltárokban, és kevés feleség akadt Názáretben, aki ne az ő sima, olajfából faragott táljában szolgálta volna fel a vacsorát. Jóképű volt, erős és bölcs. Mondták, hogy annak idején esszénus volt, a kemény, aszkéta zsidók közé tartozott, akik szigorú közösségi életet éltek, sosem házasodtak, és sosem vágták le a hajukat, de nem maradt velük, és tőlük eltérően sikerült megőriznie a mosolyát is.

Az első években keveset láttam, mivel mindig Széforiszban dolgozott, a rómaiaknak, görögöknek és a földet kapott zsidóknak épített, de minden évben, ahogy közelgett pünkösd, József abbahagyta a munkát az erődvárosban, otthon maradt, és tálakat meg kanalakat faragott, amelyeket aztán a Templomnak ajándékozott. Pünkösdkor a hagyomány szerint a Templom papjainak kellett ajándékozni az első bárányt, az első gabonatermést és az első gyümölcsöket. Az abban az évben született első fiút is a Templomnak ajánlották: vagy odaígérték őket munkásnak, amikor felnőnek, vagy megfelelő pénzadománnyal. A kézművesek, mint apám vagy József adhattak saját készítésű holmit, így apám olykor mozsarat és mozsártörőt adott, máskor meg pénzben a tizedet. Voltak, akik az ünnepre elzarándokoltak Jeruzsálembe, de mivel az csak hét héttel követte húsvétot, sok család nem engedhette meg magának a zarándokutat, és az ajándékukat egyszerűen a falu zsinagógájába adták le.

Az ünnep előtti hetekben József a háza előtt üldögélt az általa készített ponyvatető árnyékában, bárddal és vésővel gyötörte a görcsös olajfát, miközben mi Józsuával mellette játszottunk. Ugyanolyan köntöst viselt, mint mi mindnyájan, egy darabból készült, négyzetes anyagot, rajta egy lyuk a nyaknak, középen széles övvel megkötve. Az ujja könyékig ért, az alja meg térdig.

– Idén talán az elsőszülöttemet kéne a Templomnak adnom, mit szólsz, Józsua? Szeretnél oltárt tisztogatni az állatáldozások után? – vigyorgott magában, fel sem nézve a munkából. – Tudod, tartozom nekik az elsőszülöttel. Egyiptomban voltunk, amikor megszülettél.

Az, hogy közvetlen kapcsolatba kerüljön a vérrel, láthatóan ugyanúgy megrémítette Józsuát, mint minden zsidó fiút.

– Add nekik Jakabot, Abba, ő az elsőszülötted.

József erre rám sandított, hogyan reagálok. Reagáltam, de csak a saját elsőszülöttségem jutott eszembe; nagyon reméltem, hogy apámnak eszébe nem jutott ez az ötlet.

– Jakab a második fiú. A papoknak nem kell másodszülött. Csak te lehetsz.

Józsua először rám nézett, csak aztán apjára. Elmosolyodott.

– De Abba, ha meghalnál, ki viselné anya gondját, ha én a Templomban lennék?

– Valaki biztos akadna – kotyogtam közbe.

– Én még sokáig nem halok meg – simogatta szürke szakállát József. – A szakállam ugyan őszül, de azért van még bennem erő.

– Én nem volnék ebben ennyire biztos, Abba – mondta neki Józsua.

József erre kiejtette kezéből a tálat, amin dolgozott, és a kezeire meredt.

– Menjetek játszani – mondta, de alig hallottuk a hangját.

Józsua felállt és otthagyta. Én a legszívesebben megöleltem volna az öreget, mert még sosem láttam félni felnőttet, és most megrémültem.

– Segíthetek? – mutattam a félig kész tálra, ami az ölében hevert.

– Menj Józsuával! Kell neki egy barát, aki megtanítja embernek lenni. Csak utána taníthatom meg, hogy kell férfinak lenni.

2. fejezet

Az angyal azt akarja, jobban fejtsem ki Józsua küldetéstudatát. Miféle küldetéstudatot? Egy hatéves gyerekről írok, az ég szerelmére, mennyi küldetéstudata lehetett? Józsua nem járkált körbe a városban fennhangon hirdetve, hogy ő Isten Fia. Többnyire olyan volt, mint a legtöbb gyerek. Ott volt az a trükk a gyíkkal, meg egyszer találtunk egy döglött mezei pacsirtát, amit életre keltett, aztán nyolcéves korunkban begyógyította Júdás öccse betört fejét, amikor a „kövezzük meg a házasságtörőt” játék kicsit eldurvult. (Júdás valahogy sosem érzett rá a házasságtörés lényegére. Csak állt ott mereven, mint Lót sóbálvány felesége. Az nem jó. A házasságtörő legyen fortélyos és főleg fürgelábú.) Józsua csodái kicsik és csendesek voltak, mint a csodák általában, ha az ember egyszer megszokja őket. De aztán mégiscsak baj származott ezekből a csodákból, akár akarta, akár nem. Így hirtelenjében két eset jut eszembe: a kenyér meg a kígyó.

* * *

Pár nap volt még Pészahig, s abban az évben sok názáreti család döntött úgy, hogy nem zarándokol el Jeruzsálembe. Télen csak kevés eső esett, így nehéz évnek ígérkezett. Sok földműves nem engedhette meg magának, hogy olyan sokáig távol legyen, amennyi idő az oda-vissza útra kellett. Apám és Józsua apja Széforiszban dolgoztak, a rómaiak pedig a tényleges ünnepnapokon kívül nem engedték el őket a munkából. Amikor a játékot megunva bementem, anyám éppen kovásztalan kenyeret, ahogy mi neveztük: maceszt készített.

Tucatnyi kenyér volt előtte, de anyám olyan arcot vágott, mint aki az egészet mindjárt a földhöz vágja.

– Biff, hol van Józsua barátod?

Kisöcséim a szoknyája mögül vigyorogtak rám.

– Gondolom, otthon. Most váltunk el.

– Mit csináltatok?

– Semmit.

Próbáltam visszaemlékezni, mit csinálhattam, amivel feldühítettem anyámat, de semmi nem jutott az eszembe. Abból a szempontból szokatlan nap volt, hogy nem kevertem semmi bajt. Tudomásom szerint egyik öcsémnek sem görbült meg a haja szála se.

– Akkor ez hogy került ide? – Elém tette az egyik kenyeret, és annak ropogós, barna héján ott láttam Józsua arcának domborműszerű mását. Anyám felmutatott egy másikat, azon is. Faragott képmás, nagy bűn. Jozsó mosolygott a képen. Anyám a homlokát ráncolta. – Na elmondod? Vagy el kell mennem Józsuáékhoz, és megkérdeznem szegény őrült anyját?

– Én csináltam. Én tettem Józsua arcát a kenyérre. – Reméltem, hogy nem kérdez rá, hogyan.

– Apád majd illőn megbüntet, ha este hazaér. Most menj, ne is lássalak.

Ahogy kisomfordáltam az ajtón, hallottam, hogy a kistesóim vihognak. De odakint csak tovább romlott a helyzet. A nők sorra otthagyták sütőköveiket, mindegyik egy-egy kovásztalan kenyeret tartott a kezében, és mindegyik valami olyasmit motyogott:

– Hé, egy kölyök van a kenyeremen.

Elrohantam Józsuáék házához, és kopogás nélkül berontottam. Józsua a tesóival az asztalnál vacsorált. Mária éppen Józsua legkisebb húgát, Mirjamot szoptatta.

– Nagy bajban vagy – suttogtam Józsua fülébe olyan halkan, hogy majdnem beszakadt a dobhártyája.

Józsua felmutatta a kenyeret, amit éppen evett, és rám mosolygott, csak úgy, mint a kenyérképmása. – Csoda történt.

– Fincsi – ropogtatta bátyja fejének csücskét Jakab.

– Az egész városban ez van, Józsua. Nem csak itt nálatok. Mindenki kenyerén a te képed díszeleg.

– Mert ő valóban Isten Fia – mondta Mária földöntúli mosollyal.

– Jesszus, anya – nyögte Jakab.

– Ja, Jesszus, anya – mondta Júdás.

– A pofájával van tele a húsvéti lakoma – mondtam. – Tennünk kell valamit. – Nem fogták fel a helyzet komolyságát. Én már bajban voltam, pedig anyám nem is gyanakodott semmiféle természetfölötti erőre. – Levágjuk a hajadat.

– Mit?

– Nem vághatjuk le a haját – tiltakozott Mária. Mindig megengedte Józsuának, hogy hosszú legyen a haja, akár egy esszénusé, mondván, hogy ugyanolyan názáreti, mint Sámson. Ilyesmik miatt tartották őrültnek az emberek a városban. Mindenki másnak rövid volt a haja, mint a görögöknek, akik Nagy Sándor ideje óta uralták az országot, vagy mint utánuk a rómaiaknak.

– Ha levágjuk a haját, olyan lesz, mint bárki más. Mondhatjuk, hogy nem ő van a kenyéren.

– Hanem Mózes – mondta Mária. – A fiatal Mózes.

– Ez az!

– Hozom a kést.

– Jakab, Júdás, gyertek velem – mondtam nekik. – El kell híresztelnünk a városban, hogy Mózes arca látogatóba jött húsvét ünnepére.

Mária elvette Mirjamot a melléről, lehajolt, és homlokon csókolt.

– Jó barát vagy, Biff.

Kis híján elolvadtam a sarumban, de elkaptam Józsua mogorva pillantását.

– De ez hazugság – morogta.

– Távol tartja tőled a farizeusokat.

– Nem félek tőlük – mondta a kilencéves hős. – Nem én csináltam ezt a kenyérrel.

– Akkor meg miért vennéd magadra a büntetést érte?

– Nem tudom. Illene, nem?

– Ülj nyugton, hogy anyád levághassa a hajadat. – Azzal kiszaladtam, a sarkamban Júdással és Jakabbal. Mindhárman bégettünk, akár a tavaszi birkák:

– Lássatok csodát! Mózes arca megjelent a húsvéti kenyéren! Lássatok csodát!

Csodák. Megcsókolt. Mózes szent arca a maceszen! Mária megcsókolt!

* * *

A kígyók csodája? Tulajdonképpen előjel volt, de persze ezt csak amiatt tudom így kijelenteni, ami később Józsua és a farizeusok között történt. Akkoriban Józsua egy prófécia beteljesülésének tartotta, legalábbis így próbálta beadni a szüleinek.

Nyár vége fele járt, egy búzamezőn játszottunk a város mellett, amikor Józsua viperafészekre bukkant.

– Viperafészek! – kiáltotta, de olyan magas volt a búza, nem láttam, hol áll.

– A te családodat meg vigye el a kórság! – válaszoltam.

– Nem, nem. Itt egy viperafészek. Komolyan.

– Ó, azt hittem, káromkodsz. Visszaszívom a kórságot.

– Gyere, nézd meg!

Átcaplattam a búzán. Józsua egy kőrakás mellett állt, amivel a földműves a földje határát jelezte. Felsikoltottam, és olyan gyorsan hátráltam, hogy eltaknyoltam. A viperák ott tekergőztek Józsua lábánál, átcsúsztak a saruján, rátekeredtek a bokájára.

– Józsua, menj el onnét!

– Nem bántanak engem. Benne áll Ézsaiás könyvében.

– És ha ezek nem olvasták?

Józsua odább lépett, a kígyók szétszóródtak. Mögötte ott volt a legnagyobb kobra, amit életemben láttam. Addig-addig emelkedett, míg magasabb volt a barátomnál, csuklyája széttárva.

– Józsua, fuss!

– Sárának fogom hívni, Ábrahám felesége után – mosolygott. – Ezek a gyerekei.

– Tényleg? Na húzzunk innen, Jozsó!

– Megmutatom anyának. Imádja a próféciákat. – És már el is indult a falu felé, az óriás hüllő meg követte, akár az árnyéka. A kiskígyók maradtak a fészekben. Szép lassan elhátráltam tőlük, aztán a barátom után futottam.

Egyszer hazavittem egy békát, hogy megtartsam háziállatnak. Nem volt nagy, egykezes béka volt, csendes, tisztelettudó, anyám mégis kidobatta velem, aztán meg is kellett fürdenem a zsinagógánál a rituális fürdőben, a mikvehben. És még így se engedett be a házba napnyugtáig, mondván, tisztátalan lettem. Józsua egy háromméteres kígyót vitt be a házukba, és az anyja sikoltozott az örömtől. Az én anyám sosem sikoltozott.

* * *

Mária a derekára kapta a kisdedet, letérdelt a fia előtt, és Ézsaiást idézte:

– „Akkor majd a farkas a báránnyal lakik, a párduc a gödölyével hever, a borjú, az oroszlán és a hízott marha együtt lesznek, és egy kisfiú terelgeti őket. A tehén a medvével legel, fiaik együtt heverésznek, az oroszlán pedig szalmát eszik, mint a marha. A kisded áspiskígyó lyukában játszadozik, és az alig elválasztott gyermek a baziliszkusz fajzata felé nyújtja a kezét.”

Jakab, Júdás és Erzsébet a sarokban kucorogtak, annyira féltek, még sikítani sem mertek. Én kívülről lestem be.

A kígyó úgy billegett erre-arra Józsua mögött, mintha lecsapni készülne.

– Sára a neve.

– Kobrák voltak, nem áspiskígyók – mondtam nekik. – Egy egész fészek.

– Megtarthatom? – kérdezte Józsua az anyjától. – Fogok neki patkányt, és vetek neki ágyat Erzsébeté mellett.

– Nem áspisok, egy fenét áspisok. Megismerem én az áspist. És nem is baziliszkusz. Kobra, én mondom. – Valójában fogalmam sem volt, milyen az áspis.

– Pszt, Biff! – szólt rám Mária. A szívem meghasadt, olyan éles volt szerelmem hangja.

Ekkor bukkant fel a sarok mögül József, és bement a házba, mielőtt megállíthattam volna. De nem volt gond, mert már jött is ki.

– Szent Jozefás!

Megnéztem, hátha József szíve felmondta a szolgálatot (és magamban gyorsan el is döntöttem, hogy ha Máriával összeházasodunk, a kígyónak mennie kell, de minimum kint alszik), a termetes ács azonban csak megijedt és poros lett, mert hátast dobott az ajtóból.

– Nem áspis, ugye? – kérdeztem tőle. – Az áspis kicsi, különben nem férne el az egyiptomi királynők mellén, nem igaz?

József rám se hederített:

– Hátrálj el tőle lassan, nagyon lassan, fiam! Hozok egy kést hátulról.

– Nem bánt minket – nyugtatta meg Józsua. – Sárának hívják. Ahogy Ézsaiás megjósolta.

– Szerepel a próféciában, József – mondta neki Mária.

Láttam az öregen, hogy nagyon próbál visszaemlékezni az adott részre. Habár világi volt, ismerte annyira az Írást, mint bárki.

– Nem emlékszem Sárára.

– Szerintem nem a prófécia – szóltam közbe. – Abban áspis van, ez pedig tuti nem áspis. Megharapja Józsua seggét, ha nem kapod el, József. – (Egy próbát megért a dolog.)

– Megtarthatom? – kérdezte Józsua.

Eddigre József összeszedte magát. Ha az ember elfogadja, hogy a felesége Istennel aludt, a különleges események is hétköznapivá válnak.

– Vidd vissza oda, ahol találtad, Józsua! A prófécia beteljesült.

– De én meg akarom tartani.

– Nem lehet, Józsua.

– Nekem te nem parancsolsz.

Gyanítottam, hogy József ezt már hallotta párszor.

– Ennek ellenére, kérlek, vidd vissza Sárát oda, ahol találtad.

Józsua kirobogott a házból. A kígyó szorosan mögötte. József meg én hagytunk nekik elég teret.

– Igyekezz, hogy ne lásson meg senki! – tanácsolta neki József. – Nem értenék meg.

Ebben igaza volt. A faluból kifelé belefutottunk egy csoport idősebb fiúba, akiket Jakan, a farizeus Iban fia vezetett. Tényleg nem értették meg.

* * *

Talán tucatnyi farizeus élt Názáretben: tanult emberek, kétkezi munkásból lett tanítók, akik többnyire a zsinagógában értekeztek a Törvényről. Gyakran felfogadták őket bíráknak és írnokoknak, s így nagy befolyást nyertek a falu népe fölött. Olyannyira, hogy a rómaiak gyakran rajtuk keresztül szóltak hozzánk. A befolyással persze vele jár a hatalom, a hatalommal pedig a visszaélés. Jakan pusztán egy farizeus fia volt, csak két évvel idősebb nálunk, de a kegyetlenkedés már nagyon ment neki. Ha valamiért örömet okozhat az embernek, hogy mindenki, akit ismert, kétezer éve halott, hát Jakan nemléte nekem ilyen öröm. Saját levében főjön a pokol tüzében az örökkévalóság végéig és még tovább!

Józsua arra tanított minket, hogy ne gyűlölködjünk. Na ez volt az, amit képtelen voltam elsajátítani; ez, meg a geometria. Az előbbiért Jakan a hibás, az utóbbiért Euklidész.

* * *

Józsua a házak mögött szaladt, a kígyó úgy tízlépésnyire mögötte, én meg tízlépésnyire amögött. Ahogy megkerültük a kovácsműhelyt, Józsua egyenesen belefutott Jakanba, és a földre döntötte.

– Seggfej! – kiabált rá Jakan, ahogy felállt és leporolta magát. Három haverja röhögött, ő meg úgy pördült feléjük, akár egy feldühített tigris. – Megérdemli, hogy lemossuk az arcát szarral. Fogjátok le!

A fiúk Józsuára rontottak, kettő lefogta, a harmadik gyomron vágta. Jakan egy szarkupacot keresett, amibe belenyomhatja Józsua fejét. Sára ekkor siklott elő a sarok mögül, és Józsua fölé magaslott, széttárva pompás csuklyáját.

– Hé! – robogtam elő a sarok mögül. – Srácok, szerintetek ez áspis?

A kígyótól való félelmem közben óvatos szeretetté szelídült. Sára mintha mosolygott volna. Én tutira mosolyogtam. Sára erre-arra lengett, akár a búzakalász a szélben. A fiúk elengedték Józsuát, és Jakanhoz szaladtak, aki közben felénk fordult, és most lassan hátrált.

– Józsua azt mondja, áspis – folytattam –, de szerintem ez itten egy kobra.

Józsua még kétrét görnyedve próbált levegőhöz jutni, de visszanézett, és rám vigyorgott.

– Na persze én nem vagyok farizeus fia, de…

– Összeesküdött a kígyóval! – visította Jakan. – Démonokkal szövetkezik!

– Démonokkal! – kiabálták a haverjai, és megpróbáltak elbújni mögé.

– Elmondom apámnak, és megköveznek, Józsua!

Ekkor megszólalt egy hang Jakan mögött:

– Mi ez a hangzavar?

Édes egy hang volt.

A kovácsműhely melletti házból lépett ki. Bőre fénylett, mint a réz, a szeme világoskék volt, akárcsak az északi sivatag népeié. Bíbor kendője alól vörösesbarna hajfürtök lógtak ki. Kilenc-tíz éves lány lehetett, de a szemében volt valami nagyon-nagyon öreg. A lélegzetem is elakadt, amikor megpillantottam.

Jakan felpuffadt, akár a béka:

– Ne gyere közelebb! Ezek ketten démonokkal szövetkeznek. Elmondom a véneknek, és el lesznek ítélve.

A lány Jakan lábához köpött. Azelőtt még sosem láttam lányt köpni. Elbűvölő látvány volt.

– Szerintem kobra.

– Ugye? Megmondtam.

Odament Sárához, akárha egy fügefához menne, nem volt benne szemernyi félelem sem, csupán kíváncsiság.

– Szerintetek ez démon? – kérdezte, vissza se nézve Jakanra. – Nem jönnél szégyenbe, ha a vének előtt összetévesztenél egy közönséges mezei kígyót egy démonnal?

– De hát démon!

A lány kinyújtotta a kezét. A kígyó először mintha le akart volna csapni, de aztán csak leeresztette a fejét, míg villás nyelve meg nem érintette a lány ujjait.

– Ez bizony kobra, kisfiú – jelentette ki a lány. – És ezek ketten vissza fogják vezetni a mezőre, ahol a földművesek hasznára lesz azzal, hogy megeszi a patkányokat.

– Ja, azt csináljuk, visszük vissza – mondtam.

– Visszük hát – bólogatott Józsua.

A lány Jakanék felé fordult.

– Démon?

– Te is velük vagy – dobbantott Jakan, mint egy dühös szamár.

– Ne hülyéskedj, a családom most érkezett Magdalából. Sosem láttam még ezt a két srácot, de egyértelmű, hogy mit csinálnak. Magdalában mi is sokszor csináltuk. Na persze, ez elmaradott egy hely.

– Mi is csináljuk – erősködött Jakan. – Én csak… ööö… ezek bajkeverők.

– Bajkeverők – mondta a haverja.

– Hagyjátok, hadd folytassák, amit csináltak!

Jakan szeme ide-oda járt a lány és a kígyó között. Aztán elindult.

– Veletek majd máskor elbánok.

Amint eltűntek a sarok mögött, a lány elugrott a kígyótól, és a házuk felé inalt.

– Várj! – kiáltott utána Józsua.

– Mennem kell.

– Hogy hívnak?

– Mária Magdolna vagyok, Izsák lánya. Szólíts csak Marinak!

– Tarts velünk, Mari!

– Nem lehet, mennem kell.

– Miért?

– Mert bepisiltem.

Azzal eltűnt a házban.

Na, ilyenek a csodák.

* * *

Amikor visszaértünk a mezőre, Sára elindult a fészke felé. Messzebbről figyeltük, ahogy becsusszan a lyukba.

– Ezt hogy csináltad, Jozsó?

– Gőzöm sincs.

– Lesz még sok ilyen?

– Asszem.

– Ki se látszunk majd a bajból, mi?

– Mi vagyok én, próféta?

– Én kérdeztem előbb.

Józsua úgy bámult az égre, mintha transzban lenne.

– Láttad? Semmitől se fél.

– Óriáskígyó. Mitől félne?

– Ne tettesd magad hülyének, Biff – ráncolta a homlokát. – Egy kígyó és egy lány mentett meg bennünket. Nem tudom, mit gondoljak erről.

– Minek egyáltalán gondolni rá? Csak megtörtént.

– Semmi nem történik Isten akarata nélkül. Az ellentmondana Mózes könyveinek.

– Hát lehet, hogy ez egy új könyv.

– Te nem tetteted magad, mi? Te tényleg ilyen hülye vagy.

– Szerintem jobban bír téged, mint engem.

– A kígyó?

– És még én vagyok a hülye.

* * *

Nem tudom, hogy most, miután éltem és meghaltam, írhatok-e a kisfiús szerelemről, de visszagondolva a legtisztább fájdalomnak látom. Vágy, határ és feltétel nélküli szerelem… a szív tiszta, ragyogó sugárzása, amitől egyszerre voltam kába, szomorú és hősies. Hová tűnik el? Hogyhogy a bölcsek, akik annyi mindennel kísérleteztek, ezt a tisztaságot sosem próbálták üvegbe zárva megőrizni? Talán nem tudták. Talán elveszik a számunkra, amikor szexuális lényekké válunk, és nincs az a varázslat, mely visszahozhatná. Talán én is csak azért emlékszem rá, mert olyan sokáig próbáltam megérteni azt a szeretetet, amit Józsua érzett mindenki iránt.

Keleten azt tanították nekünk, hogy minden szenvedés a vágyból ered, s ez az otromba vadállat bizony egész életemben kerülgetett, ám azon a délutánon és utána egy ideig megérintett a kegyelem. Éjjel éberen feküdtem, hallgattam testvéreim szuszogását a ház csendjében, s az ő szemeit láttam magam előtt, akár két kék lángnyelvet a sötétben. Gyönyörteljes szenvedés. Most, hogy belegondolok, Józsua talán Mari egész életét ilyenné tette. Mari volt közülünk a legerősebb.

* * *

A kígyós csoda után Józsuával minden ürügyet megragadtunk, hogy a kovácsműhely felé kerülhessünk, hátha belefutunk Mariba. Minden reggel korán keltünk, és mentünk Józsefhez, önként jelentkeztünk, hogy elfutunk a kovácshoz szögért vagy megjavíttatni egy-egy szerszámot. Szegény József azt hitte, az ácsmesterségért lelkesedünk ennyire.

– Fiúk, szeretnétek eljönni velem holnap Széforiszba? – kérdezte egyik nap, amikor erősködtünk, hogy hozunk neki szöget. – Biff, apád engedné, hogy nekiállj kitanulni az ácsmesterséget?

Azt sem tudtam, hová legyek szégyenemben. Akkoriban egy tízéves fiútól azt várták, hogy elkezdje tanulni apja mesterségét, de addig nekem még visszavolt egy év, ami kilencévesen egy egész örökkévalóság.

– Hát… még nem döntöttem el, mi leszek, ha felnövök. – Előző nap apám hasonló ajánlatot tett Józsuának.

– Szóval nem akarsz kőfaragó lenni?

– Én inkább falubolondja lennék, ha apám engedi.

– Istenadta tehetség – bólogatott Józsua.

– Már beszéltem is Bertalannal, a mi bolondunkkal – mondtam. – Azt ígérte, megtanít, hogyan dobáljam a saját kakámat, és hogyan rohanjak fejjel a falnak.

József mogorván nézett rám.

– Hát talán tényleg túl fiatal vagy még. Majd jövőre.

– Igen, jövőre – mondta Józsua. – Elmehetünk, József? Biffnek mennie kell Bertalanhoz tanulni.

József bólintott, mi pedig ott se voltunk, nehogy még több kedvességet tukmáljon ránk. Valóban összebarátkoztunk Bertalannal. Bűzlött, állandóan folyt a nyála, de nagydarab volt, némi védelmet nyújtott Jakan bandája ellen. Bertalan főleg a nagy téren koldult, ahová az asszonyok vízért jártak a kútra. Időnként megpillantottuk Marit, vizeskancsót egyensúlyozva a fején.

– Nemsokára dolgoznunk kell – mondta Józsua. – És ha beállok apám mellé, nem nagyon találkozunk.

– Józsua, nézz körül, látsz te itt fát?

– Nem.

– És ami fa meg van, az olajfa, az mind görcsös, ágas, igaz?

– Igaz.

– És mégis ács akarsz lenni, mint apád?

– Van rá esély.

– Hadd mondjak valamit, Jozsó. Csak egyetlen szó: kő.

– Kő?

– Nézz körül! Van itt kő, ameddig a szem ellát. Galileában más sincs, csak kő, por és még több kő. Legyél kőfaragó, mint apám meg én. Építünk városokat a rómaiaknak.

– Igazából azon gondolkodtam, hogy megváltom az emberiséget.

– Felejtsd el, Jozsó! Én mondom neked: a kőben van a jövő.

3. fejezet

Az angyal nem akarja elárulni, mi lett a barátaimmal, a tizenkettővel meg Marival. Azt hajtogatja, hogy halottak, és különben is a saját történetemet írjam meg. Na persze érdektelen angyaltörténetekkel bezzeg traktál: hogy Gábriel egyszer hatvan évre eltűnt, és a Földön találtak rá, egy Miles Davis nevű fickó testében bujkált; hogy Rafael kilopózott a mennyországból meglátogatni a Sátánt, és egy mobiltelefon nevű micsodával tért vissza. (A pokolban állítólag mindenkinek van ilyen.) Az angyal egyfolytában a tévét bámulja, és ahányszor tornádót vagy földrengést mutatnak, azt mondja: „Egyszer egy ilyennel elpusztítottam egy egész várost. Az enyém jobb volt.” Csak hallgatom ezt az üres angyalfecsegést, de a saját időmről csak azt tudom, amit láttam. És ha a tévében megemlítik Józsuát, a görög nevén persze, Jézusnak, Raziel azonnal csatornát vált.

Sosem alszik. Szemmel tart engem, nézi a tévét, és zabál. Sosem megy ki a szobából.

Ma éppen tiszta törülközőt kerestem, és az egyik fiókban a műanyag zacskók alatt, amikben a mosásra szánt cuccokat kell leadni, találtam egy könyvet. Szent Biblia, ez állt a fedelén. Az Úrnak hála, nem vettem ki a könyvet a fiókból, csak kinyitottam, háttal az angyalnak. Olyan részek vannak benne, amit én egy Bibliában sem láttam. Ott volt Máté és János neve, rómaiak és galaták. Ez a könyv az én időmről szól.

– Mit csinálsz? – kérdezte az angyal.

Letakartam a Bibliát, és becsuktam a fiókot.

– Törülközőt keresek. Fürödni akarok.

– Tegnap fürödtél.

– Az embernek fontos a tisztaság.

– Én is tudom. Vagy azt hiszed, nem tudom?

– Nem éppen te vagy a legfényesebb csillag az égen.

– Akkor fürödj csak. És ne állj a televízió elé!

– Nem mennél el törülközőért?

– Leszólok a portára.

És így tett. Ha jobban meg akarom nézni azt a könyvet, valahogy rá kell vennem Razielt, hogy kimenjen a szobából.

* * *

Úgy esett, hogy Jafia faluban, ami Názáret testvérfaluja volt, meghalt Eszter, a Templom egyik papjának anyja. A levita papok, a szadducceusok gazdagok voltak a Templomnak adott ajándékokból, így az összes környező faluból béreltek siratókat. A názáreti családok is átmentek a szomszédos dombra a temetésre, ezért aztán most először én meg Józsua útközben Marival lehettünk.

– Aztán játszottatok mostanában kígyókkal? – érdeklődött ránk se nézve.

– Várjuk, hogy a farkas lefeküdjön a bárány mellé – felelte Józsua. – Az a prófécia következő része.

– Milyen próféciáé?

– Nem érdekes – mondtam. – A kígyó a fiúk játéka. Mi már majdnem férfiak vagyunk. A sátoros ünnep után dolgozni kezdünk. Széforiszban. – Igyekeztem tapasztaltan beszélni. Marit nem hatotta meg.

– Akkor te ács leszel? – kérdezte Józsuát.

– Előbb-utóbb apám munkáját veszem át, igen.

– És te? – fordult hozzám.

– Azon gondolkodom, hogy hivatásos sirató leszek. Nem lehet olyan nehéz, nem igaz? Téped a hajad, elgajdolsz egy-két halotti éneket, a hét többi része meg szabad.

– Az apja kőfaragó – mondta Józsua Marinak. – Megtanulhatnánk mindketten az ő mesterségét.

Noszogatásomra apám felajánlotta Józsuának, hogy felveszi tanoncnak, ha József is beleegyezik.

– Vagy lehetnénk pásztorok – tettem hozzá gyorsan. – Az elég könnyű. Múlt héten elkísértem Kalielt, amikor kivitte a nyájat. A Törvény kimondja, hogy ketten kellenek a nyáj mellé, hogy ne történjen szentségtörés. Én megismerem a szentségtörést száz lépésről is.

– És akadályoztál már meg szentségtörést? – mosolygott Mari.

– Naná. Kordában tartottam az összes szentségtörést, amíg Kaliel a kedvenc birkájával játszott a bokrok mögött.

– Biff, pont az olyan szentségtörést kellett volna megakadályoznod – nézett rám komolyan Józsua.

– Tényleg?

– Aha.

– Hoppá. Na mindegy. Viszont tök jó sirató lennék. Ismersz siratódalt, Mari? Meg fogok tanulni párat.

– Ha én felnövök – közölte Mari –, visszamegyek Magdalába, és halász leszek a Galileai-tengeren.

– Ne butáskodj! – nevettem. – Lány vagy, nem lehetsz halász.

– De lehetek.

– De nem lehetsz. Férjhez kell menned, és fiúkat szülni. Amúgy eljegyeztek már?

– Tarts velem, Mari, és én megtanítom neked, hogyan legyél emberek halásza – mondta neki Józsua.

– Ez meg mi a fenét jelent? – nézett rá Mari.

Megragadtam Józsua köntösét, és elrántottam.

– Rá se hederíts, Mari! Bolond. Az anyjától kapta el. Aranyos nő, csak dilis. Gyere, Jozsó, énekeljünk egy gyászdalt.

Azzal elkezdtem rögtönözni egyet, ami szerintem egész frankó kis temetési dal lehetett volna:

– La-la-la. Jaj, nagyon-nagyon sajnáljuk, hogy meghalt az anyád. Mekkora szopás, hogy szadduceus vagy, és nem hiszel a túlvilágban, mert így az anyádat felzabálják a kukacok, la-la-la. Talán mégis át kéne gondolnod ezt a dolgot, nem? Fa-la-la-la-la-la-vaka-vaka.

(Arámi nyelven annyira királyul hangzott, de most komolyan.)

– Ti nem vagytok normálisak – mondta Mari.

– Mennünk kell. Vár a gyásznép. Még látjuk egymást.

– Nők halásza? – próbálkozott Jozsó.

– Fa-la-la-la, ne bánkódj, kishaver, úgyis öreg volt már, foga meg egy darab se, la-la-la. Gyerünk, emberek, és most mindenki együtt! Hadd lássam a kezeket!

* * *

– Jozsó, hagyd már ezt a hülye dumát állandóan – mondtam neki később. – „Emberek halásza.” Azt akarod, hogy a farizeusok megkövezzenek? Azt akarod?

– Csak apám munkáját végzem. Amúgy meg Mari a barátunk, nem árul el.

– El fogod ijeszteni.

– Nem fogom. Velünk lesz, Biff.

– Feleségül veszed?

– Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán megnősülhetek. Nézd!

Felértünk a Jafia-domb tetejére, megláttuk a falu körül gyülekező gyászolókat. Józsua egy vörös sisakdíszre mutatott, amely kilógott a tömegből: egy római centurió sisakdíszére. A centurió a levita pappal beszélt, aki fehér és arany szőttes ruhát viselt, fehér szakálla leért öve alá. Ahogy beértünk a faluba, még húsz-harminc katonát láttunk a tömegben.

– Minek vannak itt?

– Nem szeretik, amikor összegyűlünk – mondta Józsua, s megállt, hogy jobban megnézze magának a centuriót. – Azért vannak itt, nehogy fellázadjunk.

– Akkor miért beszél vele a pap?

– A szadducceus győzködi, hogy tud bánni velünk. Nem lenne illő az anyja temetésének napján egy mészárlás.

– Szóval ránk felügyel.

– Magára vigyáz. Csakis magára.

– Ilyet nem illik mondani a Templom papjára, Józsua.

Először hallottam Józsuát a szadducceusok ellen szólni, és megijesztett.

– Azt hiszem, ma megtanulja, hogy kié is a Templom valójában.

– Ki nem állhatom, amikor így beszélsz, Jozsó. Menjünk inkább haza!

– Emlékszel a döglött madárra, amit találtunk?

– Baljós előérzetem van.

Józsua rám vigyorgott. Aranyfoltokat láttam csillogó szemében.

– Te énekeld csak a gyászdalokat, Biff! Szerintem Marinak tetszett a hangod.

– Tényleg? Komolyan?

– Komolyan? Nem.

* * *

Olyan ötszázan lehettek a sírbolt körül. Elöl a fejükre csíkos kendőt csavart férfiak imádkoztak ringatózva. A nők külön voltak hátul, és a bérelt siratók jajongásától eltekintve mintha nem is léteztek volna. Kerestem Marit, de a tömegben nem láttam. Mire visszafordultam, Józsua már előrefurakodott a férfiak közé, ahol a szadduceus állt anyja holtteste előtt, és a Tóra egy tekercséből olvasott fel.

A nők vászonba csavarták a holttestet, és bekenték illatos olajokkal. A gyászolók erős izzadtsága ellenére is éreztem a szantálfa és a jázmin illatát, ahogy előretolakodtam és megálltam Józsua mellett. A tetemet nézte meredten, összehúzott szemmel összpontosított. Remegett, mintha hűvös szélben állna.

A pap befejezte az olvasást, elkezdett énekelni. Csatlakoztak a bérelt siratók is, akik egész Jeruzsálemből jöttek idáig.

– Jó lehet, ha az ember gazdag, mi? – suttogtam Józsua fülébe, és oldalba böktem. Rám se hederített, csak kezeit szorította ökölbe az oldala mellett. Homlokán kidagadt egy ér, olyan erősen bámulta a testet.

És az megmoccant.

Először csak megrándult. A karja megrezzent a vászonlepel alatt. Szerintem csak én vettem észre.

– Ne, Józsua. Ne!

A rómaiakra pillantottam, akik ötösével álldogáltak unottan a tömeg szélén körben, tenyerüket rövid kardjuk markolatán nyugtatva.

A tetem újra megrándult, és felemelte a kezét. A tömeg lélegzete elakadt, egy fiú felsikkantott. A férfiak hátrálni kezdtek, a nők meg előrenyomakodtak, hogy lássák, mi történik. Józsua térdre esett, két öklét homlokának nyomta. A pap csak énekelt tovább.

A holttest felült.

Az énekesek elhallgattak, és végre a pap is hátrafordult halott anyja felé, aki közben leeresztette lábát a kőtömbről, mint aki felállni készül. A pap a tömeg felé hátrált, közben kezével a levegőt vájkálta a szeme előtt, mintha valami különös köd okozná ezt a szörnyű látomást.

Józsua térden állva ringatózott, arcán könnyek csorogtak. A tetem, amin még rajta volt a lepel, felállt, és erre-arra forgott, mintha körül akarna nézni. Láttam, hogy több római katona is kardot ránt. A centurió egy kocsi végén állt, és mutatta az embereinek, hogy maradjanak nyugton. Amikor visszafordultam, rá kellett döbbennem, hogy Józsua meg én magunkra maradtunk a sír előtt.

– Elég már, Jozsó – súgtam a fülébe, de ő csak ringatózott tovább, a tetemre koncentrálva, ami tett egy lépést.

A tömeget elbűvölte a járó holttest, mi viszont annyira különváltunk mindenkitől, annyira magunkra maradtunk a halottal, hogy tudtam, pillanatokon belül felfigyelnek a porban térdelő Józsuára. Megragadtam a nyakát, és berángattam egy csoport férfi közé, akik jajongva hátráltak.

– Jól van? – Mari állt mellettem.

– Segíts elvinni!

Mari megfogta Józsua egyik karját, én a másikat, és elvonszoltuk. A teste olyan merev volt, akár egy bot, és tekintetét le nem vette a holttestről.

A halott nő a fia felé tartott, a pap meg hátrált, a tekercset kardként tartva maga elé. A szemei akkorák voltak, mint egy-egy bögre.

Végül az öregasszony elterült a porban, rángatózott kicsit, majd nem moccant. Józsua elernyedt a karunkban.

– Vigyük innét – mondtam Marinak. Bólintott, és segített a kocsi mögé húzni, ahol a centurió éppen az embereit utasította.

– Meghalt? – kérdezte tőlünk.

Józsua úgy pislogott, mint aki nagyon mély álomból ébred.

– Sose lehet tudni, uram – feleltem.

A centurió erre hátrahajtott fejjel nevetett. Ahogy válla rázkódott, úgy csörgött a páncélja. Idősebb volt az embereinél, a haja már ősz, de még erős volt, és teljesen hidegen hagyta a megvadult tömeg. – Jó válasz, fiam. Hogy hívnak?

– Biff, uram. Alfeus fia Lévi, akit Biffnek hívnak, uram. Názáretből.

– Hát, Biff, én Gaius Justus Gallicus vagyok, Széforisz helyettes városparancsnoka. Véleményem szerint ti zsidók jobban tennétek, ha megbizonyosodnátok róla, hogy a halottatok tényleg halott, mielőtt eltemetitek.

– Igaz, uram.

– Te, lány. Csinos kis jószág vagy. Mi a neved?

Láttam Marin, hogy megijedt a római kitüntető figyelmétől.

– Mária Magdolna, uram – válaszolta, közben kendője sarkával törölgette Józsua homlokát.

– Egy szép napon majd valakinek összetöröd a szívét, mi?

Mari nem felelt. Rajtam viszont biztos meglátszott valami, mert Justus megint felnevetett.

– Vagy már össze is törte, ugye, Biff?

– Ez már csak így megy, uram. Ezért temetjük el a nőket még élve. Kevesebb a megtört szív.

A római levette a sisakját, megsimogatta rövid haját, majd az izzadságát rám fröcskölte.

– Menjetek, vigyétek a barátotokat árnyékba! Túl meleg van a napon egy beteg fiúnak. Menjetek!

Marival talpra állítottuk Józsuát, és már kezdtem elvezetni, de alig pár lépés után megállt, és válla felett visszanézett a rómaira.

– Lemészárolod a népemet, ha Istent követjük? – kiáltott oda.

– Józsua, megőrültél?! – vágtam kupán.

Justus összehúzott szemmel nézett Józsuára, és a mosoly eltűnt a szeméből.

– Akármit is mondanak neked, fiam, Rómának két szabálya van: fizesd az adót, és ne lázadj. Ha ezeket betartod, életben maradsz.

Mari nagyot lökött Józsuán, és visszamosolygott a rómaira.

– Köszönjük, uram. Elvisszük a napról. – Aztán Józsuához fordult. – Nincs valami mondanivalótok nekem?

– Nem én csináltam – ráztam a fejem. – Ő volt az.

* * *

Másnap találkoztunk először az angyallal. Mária és József azt mondták, Józsua hajnalban elment, azóta nem látták. Délelőtt csak ténferegtem a faluban, kerestem Józsuát, és reménykedtem, hátha belefutok Mariba. A főtéren mindenki a járkáló halottról beszélt, de egyik barátomat se találtam. Délben anyám elkapott, hogy vigyázzak a tesóimra, amíg ő a többi asszonnyal a szőlőben dolgozik. Szürkületkor tért vissza, izzadság- és borszaga volt, lábát bíborra színezte a szőlőprés. Megszabadulva tőle a dombtetőre szaladtam, ellenőriztem kedvenc helyeinket, és végül egy olajligetben találtam meg Józsuát. Térden állva imádkozott, kicsit ringatózott is közben. Merő egy izzadság volt, féltem, nehogy láza legyen. Fura, saját tesóimért sosem aggódtam különösebben, de Józsua iránt már az elejétől féltő gondoskodás ébredt bennem.

Kicsit odább megálltam és vártam, és amikor végre abbahagyta a ringatózást, köhintettem egyet, hogy tudja, jövök.

– Egy darabig még maradj inkább a gyíkoknál – tanácsoltam neki.

– Csődöt mondtam. Csalódást okoztam apámnak.

– Mondta, vagy csak tudod?

Egy pillanatra eltöprengett, hátra akarta simítani a haját a szeme elől, aztán eszébe jutott, hogy már nem hosszú a haja, s kezét az ölébe ejtette.

– Útmutatást kértem, de nem kaptam választ. Érzem, hogy kéne csinálnom dolgokat, csak azt nem tudom, mit. És hogy hogyan.

– Hát én nem tudom, de szerintem a pap meg volt lepve. Én tutira. Meg Mari is. Hónapokig beszélnek majd róla.

– De én azt akartam, hogy az az asszony újra éljen. Hogy köztünk járjon. Hogy beszéljen a csodáról.

– Hát meg van írva, hogy háromból kettő nem rossz.

– Hol van megírva?

– Dalmaták kilencedik ének, hetedik vers, ha jól emlékszem… Nem érdekes, azt sem tudta volna megcsinálni senki, ami neked sikerült.

Józsua bólintott.

– Mit mondanak az emberek?

– Azt hiszik, az okozta a dolgot, amivel az asszonyok kikészítik a holttestet. Még két napig tisztálkodnak, úgyhogy őket most nem lehet megkérdezni.

– Szóval nem is tudják, hogy én voltam?

– Remélem. Józsua, hát nem érted, hogy nem csinálhatsz ilyesmit emberek előtt? Még nem készek rá.

– De a legtöbben szeretnék. Állandóan arról beszélnek, hogy eljön a Messiás, és megvált minket. Nem kéne megmutatnom nekik, hogy már eljött?

Erre mit mondjon az ember? Igaza volt: amióta az eszemet tudtam, állandóan azt hallottam, hogy eljön majd a Megváltó, eljön Isten országa, népünk felszabadul a rómaiak uralma alól; a környék tele volt ilyen-olyan csoportokba verődött zélótákkal, akik kisebb csatározásokat folytattak a rómaiakkal, hogy sürgessék a változást. Isten a mi népünket választotta, úgy áldotta és büntette, mint senki mást a Földön. Ha a zsidók beszéltek, Isten meghallgatta őket, ám most Őrajta volt a sor, hogy beszéljen. A jelek szerint pont a barátom volt a szócső. De abban a pillanatban egyszerűen nem hittem el. Annak ellenére, amit saját szememmel láttam, Józsua a haverom volt, nem pedig a Megváltó.

– Szerintem a Messiásnak kell, hogy legyen szakálla – jelentettem ki.

– Szóval még nincs itt az ideje, ezt akarod mondani?

– Igen, Józsua, ezt. Én tudni fogom, ha te nem is. Isten ugyanis küldött hozzám egy hírnököt, aki azt mondta: „Apropó, mondd meg Józsuának, hogy várjon, amíg borotválkozni kezd, és majd akkor vezesse ki népemet a szolgaságból.”

– Elképzelhető.

– Ne engem kérdezz. Kérdezd Istent!

– Hát azt csináltam. Nem válaszol.

Közben egyre sötétebb lett az olajligetben, már alig láttam Józsua csillogó szemét, ám ekkor hirtelen az egész térség nappali fénybe borult. Felpillantva azt láttuk, hogy a rettegett Raziel angyal ereszkedik le a fák csúcsai fölött. Na persze akkor fogalmam sem volt róla, hogy ő a rettegett Raziel, egyszerűen csak halálra rémültem. Az angyal úgy ragyogott felettünk, akár egy csillag, arcvonásai olyan tökéletesek voltak, hogy még az imádott Mari szépsége is elhalványult mellette. Józsua arcát elrejtve kucorodott neki egy olajfa törzsének. Könnyebben meglepték a természetfeletti dolgok, mint engem. Én csak álltam ott leesett állal, és folyt a nyálam, akár a falubolondjának.

– Ne féljetek, mert ímé, nagy örömhírt hozok, mely minden embernek szól. A mai napon Dávid városában megszületett a Megváltó.

Aztán csak lebegett, várta, hogy megemésszük a hírt.

Józsua elvette kezét arca elől, és óvatosan az angyalra sandított.

– Na? – nézett ránk az angyal.

Én már felfogtam a szavai értelmét, és vártam, hogy Józsua mondjon valamit, de ő csak ült égnek fordított arccal, arcán hülye vigyorral, mintha a fényben sütkérezne.

Végül a hüvelykujjammal ráböktem:

– Ő született Dávid városában.

– Tényleg? – kérdezte az angyal.

– Ja.

– Az anyja neve Mária?

– Ja.

– És szűz?

– Hát van még ott négy kistesó, de egyszer biztos szűz volt.

Az angyal idegesen forgolódott, mintha az égi seregeket várná.

– Hány éves vagy, kölyök?

Józsua csak bámult rá mosolyogva.

– Tíz – feleltem helyette.

Az angyal megköszörülte a torkát, kicsit izgett-mozgott, közben pár lábnyira lejjebb zuhant.

– Na most nagy gáz van. Idefelé belefutottam Mihály arkangyalba, akinél volt egy pakli kártya. Azt sejtettem, hogy elszaladt az idő, de hogy ennyire… – Józsuához fordult. – Istállóban születtél, kölyök? Bepólyálva egy jászolban?

Józsua egy szót sem szólt.

– Az anyja így meséli – mondtam.

– Retardált a srác, vagy mi?

– Te vagy az első angyala. Szerintem csak meg van illetődve.

– És te?

– Én bajban vagyok, mert kések a vacsoráról.

– Aha, értem. Jobb, ha visszamegyek és ellenőrzöm ezt a dolgot. Ha találkozol pásztorokkal, akik a nyájukat őrzik este, megmondanád nekik, hogy… azt, hogy… valamikor… úgy tíz éve született egy Megváltó? Megtennéd?

– Naná.

– Baró. Dicsőség a magasságban Istennek, és békesség a földön a jóakaratú embereknek.

– Viszont.

– Kösz. Na csá!

S olyan gyorsan, ahogy jött, az angyal elhúzott, akár egy csillag. Az olajliget újra elsötétedett. Annyit láttam, hogy Józsua felém fordul.

– Na tessék – mondtam. – Következő kérdés?

* * *

Gondolom, minden fiú sokat gondol arra, mi lesz belőle majd, ha felnő. Gondolom, sokan nézik társaikat, akik nagy dolgokat visznek véghez, és eltöprengnek magukban: „Nekem is ment volna?” Számomra az a tudat, hogy a barátom a Messiás, én meg kőfaragóként fogok élni és meghalni, olyan átok volt, ami tízévesen elviselhetetlen. Az angyali találkozás másnapján elmentem a főtérre, és Bertalannal, a falubolonddal üldögélve vártam, hátha Mari eljön a kúthoz. Ha már kőfaragó leszek, legalább egy elbűvölő nő szerelmét nyerjem el. Akkoriban tízévesen álltunk neki megtanulni a mesterséget, és tizenhárom évesen megkaptuk az imakendőt meg az imaszíjat, ami már a férfikorba lépést jelképezte. Ezután hamarosan következett az eljegyzés, és tizennégy éves korunkban megkezdtük a családalapítást. Szóval nem voltam túl fiatal, hogy Marit nézzem ki feleségnek (B tervnek meg még mindig ott volt Józsua anyja, ha József meghalna közben).

Az asszonyok jöttek-mentek, vizet mertek, és ruhát mostak, s ahogy a nap magasra hágott, a tér pedig kiürült, Bertalan letelepedett egy tépett datolyapálma árnyékába, és az orrát piszkálta. Mari csak nem jött. Fura, milyen könnyen megszakad a szív. Az enyém meg mindig is hajlamos volt rá.

– Miért sírsz? – kérdezte Bertalan. Nagyobb volt, mint bármelyik férfi a faluban, haja és szakálla csomókba tapadt, s a sárga portól, ami tetőtől talpig fedte, úgy nézett ki, mint egy hihetetlenül buta oroszlán. Köntöse rongyos volt, sarut nem viselt. Egyetlen tulajdona egy fatál volt, abból evett, még tisztára is nyalta. A falusiak adományaiból élt, no meg abból, amit a mezőkön összeszedett (a mezőn mindig hagytak egy kis termést a szegényeknek; előírta a Törvény). Sosem tudtam meg, hány éves. A téren élt, játszott a kutyákkal, vihogott magában, vakargatta az ágyékát. Amikor nők mentek el mellette, a nyelvét kidugva mondta nekik: „Beee.” Anyám azt mondta, olyan az agya, mint egy gyereké. Szokás szerint tévedett.

Bertalan hatalmas mancsát a vállamra tette, és megsimogatott, szeretetének poros jelét hagyva a ruhámon.

– Miért sírsz? – ismételte meg.

– Szomorú vagyok. Úgyse értenéd.

Bertalan körülnézett, és amikor megbizonyosodott róla, hogy kutya haverjaitól eltekintve magunk vagyunk a téren, azt mondta:

– Túl sokat gondolkodsz. A gondolkodás csak szenvedést hoz. Légy egyszerű!

Ennyire értelmesen sosem hallottam beszélni.

– Tessék?

– Látsz engem sírni? Nincs semmim, így nem is vagyok a rabja semminek. Nincs semmi dolgom, így semmi nem tesz a szolgájává.

– Mit tudsz te? – támadtam rá. – Mocsokban élsz. Tisztátalan vagy! Nem csinálsz semmit. A jövő héten munkába állok, és dolgozni fogok egész életemben, amíg bele nem szakadok. A lány, akit akarok, a legjobb barátomba szerelmes, aki ráadásul a Messiás. Semmi vagyok, te meg, te meg… egy idióta.

– Nem én. Görög vagyok. Cinikus.

Na erre odafordultam, és jól megnéztem magamnak. Szeme, amely általában tompa volt, mint a sár, most fekete ékkőként ragyogott arca poros sivatagában.

– Mi az a cinikus?

– Egyfajta filozófus. Diogenész tanítványa vagyok. Hallottál Diogenészről?

– Nem. De mennyit taníthatott neked? Nincs más barátod, csak a kutyák.

– Diogenész fényes nappal is lámpással a kezében járt Athén utcáin, odatartotta az emberek arcához, mondván, egy becsületes embert keres.

– Szóval az idióták prófétája volt?

– Nem, nem, nem! – Bertalan felkapott egy kis terriert, és azzal mutogatott. A kutya láthatóan élvezte. – A görögök tisztára belehabarodtak a saját kultúrájukba. Diogenész azt tanította, hogy a modern élet minden magamutogatása hamis, hogy az ember éljen egyszerűen, a szabadban, ne ragaszkodjon semmihez, ne foglalkozzon művészettel, költészettel, vallással…

– Akár a kutyák – szóltam közbe.

– Igen! – lendítette meg a kiskutyát Bertalan. – Pontosan!

A kutya olyan hangot hallatott, mintha öklendezni készülne, mire Bertalan letette, és a jószág elcsámpázott.

Aggodalmak nélküli élet: abban a pillanatban csodásan hangzott. Mármint eszem ágában sem volt a porban fetrengeni és hagyni, hogy hülyének higgyenek, mint Bertalan, de a kutyaélet egyáltalán nem hangzott rosszul. A falubolondja nagy bölcsességet gyűjtött össze magában ennyi év alatt.

– Most azt tanulom, hogyan nyalogassam a golyóimat – tette hozzá.

Vagy mégsem.

– Meg kell találnom Józsuát – álltam fel.

– Tudod, hogy ő a Messiás, ugye? – kérdezte Bertalan.

– Várjunk csak, te nem is vagy zsidó. Azt hittem, nem hiszel semmilyen vallásban.

– A kutyák mondták, hogy ő a Messiás. Elhiszem nekik. Mondd meg Józsuának, hogy elhiszem nekik.

– A kutyák mondták?

– Ezek zsidó kutyák.

– Aha. Majd meséld el, hogy megy a herenyalás.

– Salom.

Ki hitte volna, hogy Józsua első apostolát Názáret porában és kutyái közt leli meg. Beee.

* * *

A zsinagógában találtam meg, a Törvényről értekező farizeusokat hallgatta. Átvágtam a padlón üldögélő fiúk között, és a fülébe súgtam:

– Bertalan azt mondja, tudja, hogy te vagy a Messiás.

– A bolond? Megkérdezted, mióta tudja?

– Azt mondja, a kutyák mondták neki.

– A kutyákat elfelejtettem megkérdezni.

– Azt mondja, egyszerűen kéne élnünk, mint a kutyáknak: semmi cucc, magamutogatás… akármit is jelent ez.

– Ezt mondta Bertalan? Úgy beszél, akár egy esszénus. Sokkal okosabb, mint amilyennek látszik.

– Most a saját golyóit akarja megnyalni.

– A Törvény ezt biztosan tiltja. Megkérdezem a rabbit.

– Szerintem ne hozd ezt elő a farizeusoknak.

– Meséltél apádnak az angyalról?

– Nem.

– Helyes. Beszéltem Józseffel, azt mondta, tanulhatok kőfaragónak veled. Nem szeretném, ha apád meggondolná magát. Szerintem az angyal megijesztené. – Józsua elfordult a farizeustól, aki csak mondta a magáét héberül, és most először rám nézett. – Mi van? Te sírtál?

– Én? Nem, csak kicsordult a könnyem Bertalan bűzétől.

Józsua a homlokomra tette a kezét, mire az összes szomorúság és zaklatottság egyetlen pillanat alatt kiürült belőlem. Elmosolyodott:

– Jobb?

– Féltékeny vagyok rád és Marira.

– Az nem tesz jót a nyaknak.

– Micsoda?

– A saját golyódat nyalni. Megerőlteti a nyakat.

– Hallottad, amit mondtam? Féltékeny vagyok rád és Marira.

– Még tanulok, Biff. Vannak dolgok, amiket még nem értek. Az Úr azt mondta: „Féltékeny isten vagyok”. Úgyhogy a féltékenység jó dolog.

– De olyan szarul érzem magam tőle.

– Akkor már látod a csavart benne, nem? A féltékenységtől rosszul érzed magad, pedig Isten féltékeny, tehát csakis jó dolog lehet. Ezzel szemben amikor a kutya nyalogatja a golyóit, ő ezt élvezi, a Törvény szemében mégis rossz.

Józsuát hirtelen a fülénél fogva felrántották. A farizeus meredt rá dühösen:

– Mózes törvényei talán túl unalmasak neked, József fia Józsua?

– Van egy kérdésem, rabbi.

– Ajjaj – fogtam a fejem.

4. fejezet

Még egy ok, miért utálom ezt a mennyei mocsadékot, akivel megosztom a szobát: ma kiderült, hogy megbántottam rettenthetetlen szobapincérünket, Jesust. Honnét tudhattam volna? Amikor meghozta vacsoránkat, a pizzát, adtam neki egy amerikai ezüstpénzt, amit a reptéri édességboltban, a Cinnabonban kaptunk vissza. Elkezdett gúnyosan nevetni, majd meggondolta magát és azt mondta:

– Szenyor, tudom, hogy maga külföldi, úgyhogy nem tudhatja, de ez nagyon megalázó borravaló. Jobb, ha egyszerűen aláírja a szobaszerviz-lapot, és akkor automatikusan megkapom, ami jár. Csak azért mondom el, mert maga nagyon kedves volt, és tudom, hogy nem akart megbántani, de ha ilyet csinál más pincérrel, az beleköp az ételébe.

Az angyalra meredtem, aki szokás szerint az ágyon fekve tévézett, és most először jöttem rá, hogy ő nem érti Jesus nyelvét. A nyelveken beszélés adományát csak én kaptam meg, ő nem. Velem arámiul beszélt, tudott héberül és annyit angolul, hogy megértse a tévét, de spanyolul egy szót sem. Bocsánatot kértem Jesustól, és azzal küldtem el, hogy majd jóváteszem a hibát, aztán nekiestem az angyalnak:

– Te bolond, ezek a centek semmit se érnek ebben az országban.

– Hogyhogy? Pont úgy néznek ki, mint az ezüstdénárok, amiket Jeruzsálemben ástunk ki. Azok egy vagyont érnek.

Bizonyos értelemben igaza volt. Miután feltámasztott halottaimból, elvezettem egy temetőbe Ben-Hinnon völgyében, és egy szikla mögött, ahová Júdás kétezer éve dugta, ott volt a vérdíj: harminc ezüstdénár. Kicsit megkoptak, de különben úgy néztek ki, mint aznap, hogy elvettem őket, és szinte tökéletesen megegyeztek azzal a pénzzel, amit itt tízcentesnek neveznek (kivéve, hogy a dénáron Tiberius képmása volt, a másikon meg egy másik cézáré van). A dénárokat elvittük egy régiségkereskedőhöz a jeruzsálemi óvárosban (ami majdnem úgy festett, mint amikor legutóbb ott jártam, csak a Templom helyén két nagy mecset állt). A kereskedő kétezer amerikai dollárt adott értük. Ezen a pénzen utaztunk, aztán a többit letétbe helyeztük a hotelben a kiadásokra. Az angyal azt mondta, a tízcentes biztos annyit ér, mint a dénár, én meg hülye fejjel elhittem.

– Elmondhattad volna – róttam meg az angyalt. – Ha kimehetnék néha a szobából, tudnám.

– Dolgod van – felelte, majd felugrott és ráripakodott a televízióra: – Az Úr haragja sújtson le terád, Stephanos!

– Mi a fenét kiabálsz?

Az angyal az ujját rázta a képernyőre:

– Kicserélte Catherine gyerekét a saját gonosz ikertestvérével, amit Catherine nővérének csinált, amíg az kómában volt, Catherine mégse veszi észre, mert Stephanos megváltoztatta az arcát, és bankigazgatónak adja ki magát, aki a zálogjogot jött érvényesíteni Catherine férjének üzletén. Ha nem kéne itt rostokolnom, saját kezűleg rángatnám el a gonoszt a pokolba.

Az angyal már napok óta szappanoperákat néz, és felváltva vagy kiabál velük, vagy bőg. Nem olvasott bele a vállam fölött abba, amit írtam, úgyhogy én is semmibe vettem őt, de most megértettem, mi folyik:

– Tudod, Raziel, az nem valóság.

– Hogyhogy?

– Csak egy színdarab. Mint a görögöknél. Ezek csak színészek egy darabban.

– Nem, ilyen mély gonoszságot nem lehet színlelni.

– És ez még nem minden. Pókember sem igazi. Csak egy szereplő.

– Hazug kutya!

– Ha néha kimennél az utcára, és meghallgatnád, mit beszélnek az emberek, te is tudnád, te sárga hajú kretén. De nem, te itt ülsz a vállamon, mint egy betanított madár. Én kétezer évig halott voltam, mégis már most többet tudok nálad.

Nagyon meg akartam nézni azt a könyvet a fiókban. Gondoltam, talán-talán rá tudom venni az angyalt, hogy öt percre magamra hagyjon.

– Nem tudsz te semmit – felelte Raziel. – Egész városokat tettem a földdel egyenlővé az én időmben.

– És biztos, hogy a jó városokat? Hű de kínos lenne, mi?

Ekkor a képernyőn egy magazint kezdtek reklámozni, ami azt ígérte, bepillantást enged nyerni minden tévésorozatba: Szappanopera-kalauz. Láttam, hogy az angyal szeme elkerekedik. Felkapta a telefont, és hívta a portát.

– Mit csinálsz?

– Kell az a könyv.

– Mondd, hogy Jesust küldjék! Ő majd megszerzi.

* * *

Első munkanapunkon Józsua meg én már hajnal előtt fent voltunk. A kútnál találkoztunk, megtöltöttük a vizestömlőt, amit apánk adott, aztán megettük a reggelinket, kovásztalan kenyeret és sajtot, majd együtt elballagtunk Széforiszba. Az út javarészt döngölt föld volt, sima, könnyen járható. (Ha Róma valamivel törődött a területein, akkor az a serege mozgathatósága volt.) Ahogy mentünk, s körülöttünk a sziklás dombokat rózsaszínre festette a kelő nap, láttam, hogy Józsua megborzong, mintha hideg szél futkározna a hátán.