Vámos Miklós

Cím nélkül

részlet

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 485 5

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

1.

Ha tik tunnátok, amit én, hú de idegesek vónátok – gondolta Toncsi a hordágyon. Nem mondta meg a mentősöknek, hogy ez má a második aforizma a fejébe. Ööö… anorizma. Mer se orvosnak, se ápolónak nem rögöny a szeme. Sőt a rögöny se elég, olyan cété vagy emer kő ehhez, ami csak kórházba van. Persze, isten se tudja, hova visznek. Hát, isten talán tudja, csakhogy ő hallgat. Hallgatni szokott. Pedig ugye tebenned bíztunk elejitől fogva, vagy mi a szösz.

Toncsi nem félt a haláltól. Úgy érezte, minden megvolt, ami lehetett. Innen már csak a lassú hanyatlás jön. Bármely ponton elszólíthatja belőle az, akit a templomba úgy emlegetnek: a mi urunk. Toncsi inkább sorsnak hívja. Jósors, balsors. Mikor melyik.

Kátyús volt az út, rázkódott a mentőautó, s vele együtt a hordágy. Hosszú évek óta ilyen gödrös itt a flaszter, nem csinálják meg. Régebben ígérgették, de má nem. Mindegy, tök mindegy valóba. Behunyta a szemét. Legyen nekem könnyű a föld. Agyába ötlöttek a lányai. Mit szólnak, ha fölhívják őket? Mér érdekel ez tégedet? Te csak nyugodj békében, Molnár Antónia. Emlékedet megőrzik. Vagy nem. Keveset számítottál életedbe, halálodba se fogsz sokkal többet. Annyi baj legyen. El kő fogadni, ezt is.

Mér nem szirénázik a mentőkocsi? Má nem vagyok sürgős? Vagy mi?

Odakinn szemerkélt a hó, átpislákolt a ritkás pihehulláson a korai napfény. Lehet, hogy ez má látomásom? Annyi baj legyen. Látomás, lássa más. Engem nem érdekel. Érezte, mingyá elájul. Asse baj. Szolgálatkészen lehunyta szemét, ő ennyit tehet az ügy érdekében. Lehunyja kék szemét az ég, mondta valaki valahol, mély, olajsima hangon. Egy színész?

Képsort látott. Álom? vagy a halál vetítése? ándugom sincsen. Ja… a videó, amit Borika küldött az este, hogy fölvidítson. Mióta annyira kurva modern lettem, mer okos telefont kaptam, folyton ilyesmiket kűdözget. Tudományos nőci adja elő a magáét. Klinikus pszich asszonyság. Angolul vakerál, magyarul fölírták az olyan egyszerű teremtéseknek, mint én. Hogy írni kell leveleket, de nem ímélt, hanem olyan régieset, amilyeneket én kézbesítek. Vittem házhoz, amíg sűrűn jöttek. Most má alig-alig. Mer őszerinte jó, ha az emberek megbeszélik a dolgokat, de abból könnyen vitatkozás lesz. Ha viszont leülsz egymagadba, akkor szépen el bírod gondolni, hogy mi vót, mi van. Kézírással érdemes, az hatásosabb. Toll, filc, ceruza. Igen… én cerkát hegyezni is szerettem, amíg… régebben. Úgy is segít, ha végül postára se adod. Egy betege nyilatkozott, hogy ő speciel föladja az ilyen leveleit, címzés nélkül, és akkor elvesznek, vagy visszajönnek.

Micsoda idült hülyeség, levelet küldeni címzés nélkül! Az viszont télleg jó vóna, ha írnának egymásnak a népek jó kis leveleket, fölbélyegzett borítékba, én meg kézbesíthetném őket, mint a régi szép időkbe.

Írásterápia, aszongya. Hm, hm, hm. Megpróbálhattam volna. Néha. De legalább egyszer. Van rá sansz, hogy erről végleg lemaradtam.

Aszonták abba videóba, hogy meghalt családtagtól, szakító férjtől vagy szeretőtől, elveszített kisbabától is el kő búcsúzni levélbe. És ne a negatív érzelmeket izéljük, hanem a reményt adókat. Kutatások vótak rá, a hálával és szeretettel fogalmazott levelek nemcsak a címzettnek, hanem az írónak is boldogságát meg elégedettségét csinálnak.

Ó.

2.

Jászmező és Dákmajor parányi települések Fejér megyében, közel a Dunához, egymástól másfél kilométernyire, kevéssel a tengerszint fölött. Köztük áll a Görögdombnak nevezett magaslat, amelyet mindkét oldalon szőlőtőkék girbegurba sorai borítottak, régebben csupán vékonyka dűlőn lehetett eljutni a túlfélre. A huszadik század végére elkészült a Görögdombot balra megkerülő másfél sávos autóút, ám ez sem változtatott a régi szokásokon. Jászmezőről az emberek inkább keletre, a folyó felé indultak, Dákmajorból pedig a rég beomlott bánya irányába, napnyugatnak.

Mind a két falu 1950-ben vált önálló településsé, az állandó lakosok növekvő számának és a betonozott utak létrejöttének köszönhetően. Annak előtte Jászmező csupán szántókból álló terület volt, Bajomy Csillag Eugén gróf majorságának részeként. A földek művelésére az itteni csekély számú munkáskéz nem bizonyult elegendőnek, vetéshez, aratáshoz és szürethez summásokat hívtak, többnyire palócokat. A déli almáskerteket viszont jászok művelték. Mikor és hogyan keveredtek ide, nem tudni. A palócok jóval többen voltak a jászoknál, mégis utóbbiakról kapta a nevét a kisközség. Dákmajor se sokkal nagyobb, kifli alakú. Arra nincs bizonyíték, hogy éltek-e errefelé valaha dákok.

A domb északi peremére görögök költöztek szintúgy 1950 tájt, a fasiszta diktatúra elől menekültek ide. Az évtizedek óta bezárt bánya ipari területén építettek nekik falatnyi házakat, idővel templomot is. Többségük visszatért Görögországba, amikor változott a politikai helyzet. Telepük szinte üresen áll, leszámítva néhány önkényesen beköltöző cigánycsaládot.

3.

Toncsi a délután óarany fényében üldögél a falatnyi postahivatal egyetlen szobájában, amit üveges pult választ ketté. Valójába minden nap ajándékba van, ki tudja, mikor jön a következő anorizma. Nem baj. Ezt a mostanit sikerült titokba tartani. Mire vóna jó, ha a lányaim idegeskednének? Úgyse bírnak segíteni.

Három napig tartották benn a sürgősségin, de Józsi úrnak, a főnökének sem árulta el az igazat. Női bajok, búgta szemérmesen.

Józsi úr néha már a déli harangszóra megtelik. Saját vegyes pálinkáját issza, kétdecis fémkulacsból. Kevesen nyitnak be ilyenkor, a forgalom, amennyi van, lezajlik ebédidőig. Az idős postamestert kétszer is nyugalomba küldték, de soha nem találtak a helyére alkalmas jelöltet, előírt végzettséggel és oklevéllel.

A főnök szeret a világposta-szerződésről elmélkedni, amit Svájcban írt alá huszonkét kormány. Ez kizárólag a levélpostai küldeményekre vonatkozott. Képzelje csak, Toncsi, háromszázötven millió embert kötött össze az első világposta-szerződés, a komplett Európát, Egyiptomot és az USÁ-t, bezony!

Toncsi biccentett, noha nem figyelt, juszt se. Minden egyes bezony úgy érte, mintha poloska csípte volna meg. Errefelé a kellemetlen ágyi rovarokat az idősebbek palaszkbogárnak hívták, Toncsi édesanyja is. A gyerekek félreértették, palackbogár, úgy mondták. Senki nem javította ki őket. Toncsi néha Józsi urat képzelte palackba, vastag üvegűbe, hogy ne szűrődjék ki a hangja. Jó is vóna, akkor a seggembe se markolhatna többet.

Valaha régen, amikor a házassága szétesni készült, egyszer ráförmedt: József, ne nyúlkáljon, ha akar tőlem valamit, elvárom, hogy álljon elibém, és mondja a szemembe! – ettől zavart csönd lett. A postamester – akkor még valamennyire férfinak látszott – lesütötte a szemét: De Toncsi, tudhatod, csak viccelődök… ismersz… viccelődős vagyok!

Hülye vagy te, nem viccelődős, gondolta ő. Ha Józsi úr szépen kéri, szétrakta volna neki, alkalmas helyen és időpontban. De a férfi mind hülye, asse tudják, mit akarnak. Csak a szájuk nagy, mint az ordasi hasadék. Hol lehet az az ordasi hasadék? Tán valahol Erdélyországba. Mindenki így mondja a faluba. Ordasi hasadék. Vagy ordai?

Lehetne annyi rendesség a főnökbe, hogy előbb hazaenged, úgysincs semmi dolgunk. Józsi urat persze a kutya se várja othol, a házőrzője is megdöglött. Ajánlgattak neki kiskutyát sokan, de elhárította, nekem már nem kell, nincs ahhoz elég évem hátra.

Nekem mennyi van? – Toncsi attól tartott, a szükségesnél kevesebb. Pedig ő nem volt olyan búval bélelt, mint a főnöke. Sorsával békülten húzta a múló idők igáját. Igyekezett feledni a haláleseteket és más tragédiákat. Végül is mi panasza lehet? A lányait fölnevelte. Anyját, apját tisztességgel eltemettette. Mindkét házát rendben tartotta egymaga, mióta a férje elhagyta egy rongy kurváért, s messzire költözött, a Nyírségbe, az országnak a túlfelire.

Eredetileg a Kossuth utca innenső partján éltek, a parasztportán, ahol megszületett. Vályogtéglákból készült, cigány módra, gödörbe dobált kövek talapzatán. A homokkal és törekkel kevert sarat fakeretekbe nyomkodták, s a napon süttették keményre. Tartósabb, mint a vert vályog. Tiszta szoba, füstös konyha, hálószoba. Budi a kert végibe.

Toncsi abban a házban lakott a szüleivel, amíg megjelent a színen a férj, aki a haverjaival megépítette a kétemeletes kőházat az út túloldalán, típusterv szerint, lapos tetővel. Két évig tartott, csak hétvégenként csinálhatták, szombat délután és vasárnap. Mire áthurcolkodhattak, az öregek a temetőbe kerültek. A férj a városba járt dolgozni, karbantartó lakatos volt. Most állítólag jégszekrényeket javít. Dögölne meg.

A vályogház kertjében maradtak az állatok. A hízó, a baromfinép, a galambok és a kecskék. Van velük munka doszt. Amikor a lányok kiröpültek, Toncsi fontolgatni kezdte, hogy eladja a nagyot, megfér ő odaát a vályogban, csak a gyöngytyúkokat kell kizavarni a hálószobából, ahová beszemtelenkedtek. Valaméknek sikerült kinyitnia az ablakot. Mindegy, alapos takarítás után visszafoglalható. Ha el bírom adni jó áron a kőházat, a pénz javát megkaphatják a gyerekek, énnekem mi kő még? Nem sok.

Toncsi, a füleden ülsz? te is siketűsz, mint én? neked még korai! Bocs, Józsi úr, nagyon magamba feledkeztem, mit tetszett mondani? – így voltak, csendőrpertuban. A főnöke vigyorgott, kilátszott a hiányos fogsora: Fájront, indulhatol haza, viszlát holnap.

Érezte, hogy a postamester a fenekét nézi, amíg kifordul a csöngettyűs ajtón. Férfiak, bah! Vót ám feszes a seggem, gúvadt a pasik szeme. Nyúlkáltak, meg minden. Hát… elszaladtak az évek. Annyi baj legyen. Éngem má nem érdekel. Valójába Józsi urat se izgatja. Zavarba jönne, ha visszafarolnék, a nyakamba dobnám a szoknyám: Gyerünk, József, csináljad, hajrá!

Föláll-e neki? Időnként? Talán csak álmába. Az ő korába nyilván el kő fogadni.

És az enyimébe?

Amikor anyám közelgett az ötvenhez, má csuparánc néni vót. Úgy is viselkedett. Ha leült, vagy inkább rogyott, mélyet nyögött. Ha meg fölállt, tápászkodott, nyomta magát két kézzel. A feje és a keze vészesen remegett. Akkoriban még nem beszéltek olyan firlefrancokat az orvosok, hogy szerózis multiflex, meg demenzia. Mindenki tudta, hogy megöregedtek, oszt annyi.

Mostan énnekem jön a változókor, meg minden. Viszont akkor mér álmodok olyan sokat férfiakkal? Őszintén, hiányzik nekem a dugás? Ááá… hol vagyok attól… mint Jászmező Jeruzsálemtől.

Legutóbb kora hajnali álmában idősebb férfi gyömöszkölt zsenge nőt. Tuti, hogy nem ő volt, Toncsi úgy szerette, ha hátulról, s előbb-utóbb rávezette a pasikat, hogy mögé kerüljenek. Az a leány viszont a gerincén feküdt, a lábát vé alakba emelte a magasba. A férfi markolta a két térdet, szőrös és tömzsi ujjakkal. Ebből alakult ki, hogy Józsi úr az. Nem a jelenlegi, hanem a húsz évvel ezelőtti, amikor tényleg… a hivatali helyiség hátsó részében csinálták. Hogy is hívták? Ja… Szilvike. Velemkorú, együtt jelentkeztünk postai munkára. Szilvike nem volt szívbajos, pénzt kért, hogy szétrakja. Má az arcára se emlékszek. Józsi lihegett, s olyan hangokat adott, mint a malac, ha ölik. Nem vett észre. Szilvi viszont igen, de csak mosolygott, mutatta, ez van.

Toncsi arra ébredt, hogy bizsereg odalenn, s nedvesedik, pedig a változókor pont azt jelenti, hogy szahara lesz az ember lánya ottan… elmagyarázta a nőorvos úr a városi kórházba. Akkor most mi van?

Odanyúlt az ujja hegyével. Síkosság. Na ne má!

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Karcsú Könyvek – pontos történetek

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License