Egy tucat mese az Óramanóról

Írta: Ruszkáné Márton Éva

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím: info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint Kiadás dátuma 2022.

ISBN: 978-615-6466-17-4

A kötetet Sándor Erzsébet illusztrálta.

Copyright © Ruszkáné Márton Éva

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Tartalomjegyzék

Az Óramanó története

„Kenyérmorzsát visz a hangya...”

„Labdázni jó...”

„Kis Karácsony, nagy Karácsony...”

„Tyúkok ülnek rajta...”

,„...És a tojást el ne ejtsd!”

„Bimbót bont a barka már...”

„ Pici csibe alszik...”

Érik a mák

„Sej, meg is melegedjünk”

„Érik az alma”

„ Hull a szilva a fáról”

Az Óramanó története

Kicsilány mama mellé kuporodott, a heverőre.

- Mama! Mesélsz?

- Jó, mesélek egyet... de aztán aludjál egy kicsikét! Tudod, neked délben még aludni kell egy keveset, hogy nőjél, és szép nagy lány legyél!

A lányka elnyújtózott, és várakozóan mamára nézett.

- Jöhet a mese!

Ekkor a mese helyett egy kedves gyermekdal csendült fel: Így ketyeg az óra: tik-tak, jár.

Benne egy manócska kalapál,

De ha áll az óra és nem jár,

Alszik a manócska, s nem kalapál.

A kislány nem volt csalódott, hogy nem mesét hall, hanem kíváncsian azt kérdezte:

- Az a manó mindig álmos, ha éppen nincsen dolga? Mindig alszik?

A mama erre felkapta a fejét:

- Lehet, hogy nem is alszik mindig... Képzeld, egyszer mi történt: Ez a manó egy régi faliórában lakott, olyanban, amit óralánccal kellett felhúzni időnként. A lánc végén súly volt, ami folyamatosan húzta lefelé a láncot, s az óra ettől működött. A nagymama dolga volt hogy felhúzza az órát. Bizony néha megfeledkezett róla, s ilyenkor az óra megállt.

.Egy ilyen alkalommal az Óramanó kilesett azon a kis ablakocskán ami régen a kakukknak szolgált.

Mert tudni kell, hogy ez kakukkos óra volt valamikor, de a kis lakó már nem nyújtogatta a nyakát.

Körülnézett a konyhában. Félhomály volt. A holdvilág besütött az ablakon, s mivel kíváncsi természete volt, körül akart nézni odakint. Leereszkedett az óraláncon, s hipp-hopp a földön találta magát. Innen sem látott sok mindent, felkúszott hát az asztalra. Ott egy kistányér feküdt, s mellette egy kiskanál. Körbe szaladt a kistányéron, majd belecsücsült a kiskanálba. Éppen elfért benne. Igen ám, de amikor próbált kimászni belőle, nem tudott, mert a kanál hozzáragadt.

- Engedj el, kérlek szépen! - szólt a kis kanálhoz.

Izgett-mozgott, de csak még jobban ragacsos lett.

- Most már aztán engedj el!

Ekkor a kis kanál váratlanul megszólalt:

- Én engednélek, de a méz, ami rajtam maradt, fogva tart.

- Hogyan került rád ez a ragacsos dolog?

- Tudod, este lefekvés előtt Erzsike még nyalogatott egy kis mézet, mert fájt a torka. Ismered

Erzsikét?

- Aki mindig csacsog-fecseg, csilingelve énekel?

- Igen, Ő az. Szóval itt hagyott engem az asztalon csurom mézesen. Te pedig beleragadtál. Egyébként ki vagy, és honnan kerültél ide?

Az Óramanó tovább izgett-mozgott miközben válaszolt:

- Én a faliórában lakom, és az a dolgom, hogy tik-takoljak. Most viszont nem volt dolgom, mert nem húzták fel az órát, így volt időm, hogy körülnézzek a világban. Kérlek, most már engedj vissza, mert nekem ott a helyem!

- Engednélek, de segíts te is!

- Hogyan segíthetnék?! - kérdezte Manócska sírós hangon - Kezem-lábam összetapadt!...S nem sokára megvirrad!

- Tudod mit? Próbáld meg lenyalogatni rólam a mézet!- javasolta a kis kanál. - Nagyon finom!

Manócska úgy is tett: szedegette, nyalogatta az édes ragacsot, míg végre kiszabadult! Boldogan mászott ki a kanálból! Hálás szívvel megköszönte a jó tanácsot, s örök barátságot fogadtak egymásnak: Ő és a Kiskanál. Aztán ragacsos csíkot hagyva maga után az asztalon, visszamászott az órába úgy ahogy kijött onnan.

Éppen ideje volt! A nagymama jelent meg a konyhaajtóban. Körülnézett, és az asztalhoz lépve azt dünnyögte:

- Erzsike, Erzsike! Nem elég, hogy itt hagytad a mézes kanalat, még az asztalon is elcsorgattad a mézet! - Aztán a faliórához lépett, felhúzta, mire az elkezdte a nótáját: tik- tak, tik- tak.

Kicsilány elmosolyodott, a fal felé fordult, mama pedig gyöngéden betakargatta.

„Kenyérmorzsát visz a hangya...”

- Nézd csak, kis kincsem - mutatott nagymama az asztal alá - ott még van egy kis szemét!

Kicsilány odatekintve csak ennyit mondott:

- Ó, az csak néhány morzsa - s folytatta a söprést ott, ahol abbahagyta.

- Az nem maradhat ám ott, kis unokám! - erősködött mama. - Szépen húzd ki a székeket, s kotord ki onnan is!

- De hiszen azt még észre sem lehet venni, csak ha lehajolunk - méltatlankodott Kicsilány. - Majd holnap kisöpörjük.

- Akkor bizony az egész sereg besorakozik az éjszaka a konyhába. Különösen, ha azt a süteménydarabkát is felfedezik! Az édességre harapnak a legjobban.

Kicsilány kezében megállt a seprűnyél, hirtelen felegyenesedett.

- Micsoda? Milyen sereg? Tán egerek?

- Á, dehogy! Csak a hangyafamília. Biztosan itt laknak a küszöb alatt, mert a napokban már láttam néhány családtagot a konyhában. Ha pedig ennivalót találnak a földön, mind elősorakozik. Egymás után, mint a katonák! De nem úgy lépnek ám, hogy 1-2, 1-2, hanem 1-2-3-4-5-6! Mert 6 lábuk van.

- Ó mama - mosolyodott el Kicsilány. - Ugye, ez csak mese?

- Hát azt tényleg nem tudom, hogy hogyan lépegetnek, de hogy hat lábuk van, és sokan vannak, az egyszer biztos. Úgyhogy mégiscsak jól föl kell söpörni, nincs mese!

Kicsilány hirtelen lecsüccsent mama mellé, s hízelegve megkérdezte:

- Tényleg nincs mese, mamikám?

- Hát...ha jól utánagondolok, lehet, hogy kerül egy - mosolyodott el mama is.

Erzsike és anya gyakran mentek együtt vásárolni. Anya - ha tehette - lánykájának is kedveskedett valamivel, ami nem rongálta a fogait és az egészségét: gyümölcsöt, joghurtot, túrókrémet vittek haza csemegének.