A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: Nothing More

Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-203-6

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Azoknak, akik mindenkit maguk elé helyeznek, még akkor is, amikor már nem marad nekik semmi, amit adhatnak

LANDON LEJÁTSZÁSI LISTÁJA

Come up Short – Kevin Garrett

Let it Go – James Bay

Closer – Kings of Leon

Pushing Away – Kevin Garrett

As You Are – The Weeknd

Edge of Desire – John Mayer

In the Light – The Lumineers

Colors – Halsey

Love Me or Leave Me – Little Mix

Gasoline – Halsey

All You Never Say – Birdy

Addicted – Kelly Clarkson

Acquainted – The Weeknd

Fool for You – Zayn

Assassin – John Mayer

Without – Years & Years

Fool’s Gold – One Direction

Love in the Dark – Adele

Hurricane – Halsey

Control – Kevin Garrett

It’s You – Zayn

A Change of Heart – The 1975

I Know Places – Taylor Swift

ELSŐ FEJEZET

Az életem elég egyszerű. Nincs benne túl sok bonyodalom. Boldog ember vagyok. Ezt mindenki tudja.

Minden reggel ez a három első gondolatom:

Nem is olyan zsúfolt ez a város, mint hittem.

Remélem, Tessa ma nem dolgozik, és csinálhatunk valamit együtt.

Hiányzik az anyám.

Igen, másodéves vagyok a New York-i Egyetemen, mégis az anyám az egyik legjobb barátom.

Nagyon hiányzik az otthonom. Jó, hogy Tessa itt van, mert ő olyan, mintegy családtag.

Tudom, hogy az egyetemisták mind ezt csinálják; elmennek otthonról, alig várják, hogy elszabaduljanak a szülővárosukból, de én nem ilyen vagyok. Nekem tetszik a város, ahol éltem, még ha nem is ott nőttem fel. Szerettem Washingtont, amit az új otthonomnak éreztem a középiskola utolsó, és az egyetem első évében. Új családom lett ott, és szereztem egy jó barátot. Csak egyetlen dolog hiányzott az életemből: Dakota, aki már hosszú ideje a barátnőm volt. Amikor felvették az ország egyik legjobb balettakadémiájára, belementem, hogy New Yorkba költözöm vele. Később én is a New York-i Egyetemre jelentkeztem, de nem úgy alakultak a dolgok, ahogy terveztem. Úgy volt, hogy ideköltözöm, és közös jövőt kezdünk építeni Dakotával. Váratlanul ért, amikor úgy döntött, hogy az első egyetemi évében szingli akar lenni.

Teljesen összeomlottam. Még most sem szedtem össze magam, de azt akarom, hogy boldog legyen, még ha nem is velem.

A város elég hűvös szeptemberben, de itt alig van eső, nem úgy, mint Washington államban. Ez is valami.

Munkába menet megnézem a mobilomat. Naponta legalább ötvenszer megnézem. Az anyám a kishúgomat várja, és jó tudni, hogy ha bármi történik, felszállhatok egy gépre, és ott lehetek mellette. Az anyám és Ken az Abigail nevet választotta a kicsinek, és már alig várom, hogy lássam. Nincs semmi tapasztalatom az újszülöttekkel, de Abby máris az első számú kedvencem a babák között. De anyám eddig csak a konyhájában készített csodás ételekről küldött képeket.

Tehát nincs vészhelyzet. Csak nagyon hiányzik az anyám főztje.

Az utcán elég nagy tömegben gyalogolok a munkahelyem felé. A zebránál is sokan várunk a zöldre. Főleg turistákat látok, nehéz fényképezőgéppel a nyakukban. Magamban felnevetek, amikor egy kamasz fiú a magasba tart egy óriási iPadet, és szelfit készít magáról.

Sosem fogom megérteni, mi veszi rá erre az embereket.

Amikor a piros lámpa villogni kezd, jelezve, hogy nemsokára zöld lesz, felhangosítom a zenét, és beteszem a fülhallgatómat.

Az utcán szinte mindig fülhallgatót viselek. A város sokkal zajosabb, mint gondoltam, és jó, ha valami kiszűri a zaj egy részét, vagy legalább olyasmivel színezi, amit szeretek.

Ma például Hozierrel.

Munka közben is hordom a fülhallgatót, de csak az egyiket, hogy halljam az odakiáltott kávérendeléseket. Ma a zenéről egy kicsit elvonja a figyelmemet két kalózruhába öltözött férfi, akik egymással veszekednek. Amikor a kávézóba lépek, összeütközök Aidennel, a legkevésbé kedvelt munkatársammal.

Aiden magas, sokkal magasabb nálam. Tejfölszőke hajával Draco Malfoyra emlékeztet, és kiráz tőle a hideg. A Malfoy hasonmásságon kívül még azt is zavarónak találom, hogy néha elég bunkó tud lenni. Hozzám kedves, de látom, hogyan nézi a lányokat, akik betérnek a Grindbe. Úgy viselkedik, mintha a kávézó egy klubról kapta volna a nevét, és nem a darált kávéról.

Ahogy mosolyog rájuk, flörtöl velük, és élvezi, hogy zavartan feszengnek az „ellenállhatatlan” pillantásától… Elég kiábrándítónak tartom. Mert annyira azért nem jóképű. Talán ha kedvesebb lenne, akkor annak látnám.

– Vigyázz, haver – motyogja Aiden, és megveregeti a vállamat, mintha egy csapatban játszanánk a focipályán.

Érzem, hogy ma rekordot fog dönteni a bosszantásomban.

Lerázom magamról a kezét, és hátramegyek. A derekam köré kötöm a sárga kötényt, és megnézem a mobilomat. Miután becsekkoltam, megkeresem Posey-t, azt a lányt, akit már egy hete betanítok. Kedves csaj. Csendes, de szorgalmas, és aranyosnak találom, hogy mindig elfogadja az ingyen sütit, amivel a betanulókat szoktuk megkínálni, hogy feldobjuk a napjukat. A legtöbb újonc elutasítja, de ő ezen a héten minden áldott nap megette a süteményt. Már végigkóstolta a teljes választékot: csokis, csokis-makadámia diós, cukros, és egy furcsa ízű zöld süteményféle, ami szerintem valami gluténmentes, öko-bio, helyben készült specialitás lehet.

– Szia! – köszöntöm Posey-t, aki a jégkockakészítő-gépnek támaszkodva vár rám. Vörös haját a füle mögé simította, és a filteres kávés zacskók feliratát olvasgatja. Üdvözlésképpen rám mosolyog, majd folytatja az olvasást.

– Még mindig nem tudom felfogni, hogy ennyit kérnek egy ilyen kis adag kávéért – jegyzi meg, és felém dobja a zacskót.

Majdnem kicsúszik a kezemből, de sikerül elkapnom.

– Kérünk – javítom ki nevetve, és visszateszem a zacskót az asztalra, ahová való. – Mi kérünk érte ennyit.

– Még nem dolgozom itt olyan régóta, hogy a mi részének érezzem magam – viccelődik, miközben leveszi a csuklójáról a hajgumit, és felemeli a göndör, vörös fürtjeit. Rengeteg haja van, de ügyesen összefogja az egészet, majd bólintva a tudtomra adja, hogy készen áll a munkára.

Posey követ az eladótérbe, és megáll a pénztárgép mellett. Ezen a héten a rendelésfelvételt fogja megtanulni, a jövő héten pedig valószínűleg kávét fog készíteni. Én a rendelésfelvételt szeretem a legjobban, mert inkább beszélgetek az emberekkel, minthogy megégessem a kezem az eszpresszógéppel, ami minden műszakban megtörténik.

Rendet rakok a munkaállomáson, és hallom, hogy megszólal az ajtóra szerelt kis harang. Posey-ra nézek, és látom, hogy készen áll a reggeli koffeinfüggők fogadására. Két lány közeledik a pulthoz, hangosan beszélgetnek egymással. Az egyikük hangjára felkapom a fejem, és amikor odanézek, Dakotát pillantom meg. Sportmelltartó, bő rövidnadrág és színes sportcipő van rajta. Valószínűleg futásból jön. Ha táncóra után lenne, akkor sportos bodyt és egy szűkebb sortot viselne. De abban is ugyanolyan jól nézne ki. Ahogy mindig.

Dakota már néhány hete nem járt itt, és meglep, hogy most látom. Ideges leszek, remeg a kezem, és azon kapom magam, hogy ok nélkül bökdösöm a képernyőt. A barátnője, Maggy, vesz észre először. Megveregeti Dakota vállát, mire az exem széles mosollyal felém fordul. A testét verejték lepi, és fekete fürtjei kusza boglyát alkotnak a feje búbján.

– Reméltem, hogy ma dolgozol.

Dakota int nekem, majd Posey-nak is.

Remélte? Nem tudom, hova tegyem a megjegyzését. Megállapodtunk, hogy barátok leszünk, de nem tudom, hogy ez most csak egy baráti csevej, vagy valami több.

Maggy is integetve üdvözöl.

– Szia, Landon!

Rájuk mosolygok, és megkérdezem, hogy mit kérnek.

– Jeges kávét dupla tejszínnel – válaszolja a két lány egyszerre.

Egyformán vannak öltözve, de Maggy haloványnak tűnik a karamellbőrű, csillogó szemű Dakota mellett.

Automatikus üzemmódba kapcsolok, megfogok két műanyag poharat, és egy laza lapátoló mozdulattal a jeges vödörbe merítem, majd az előre lefőzött kávéval megtöltöm őket. Dakota figyel engem. Érzem a pillantását, és ettől zavarba jövök. Észreveszem, hogy Posey is figyel, és eszembe jut, hogy illene elmagyaráznom neki, mit miért csinálok.

– Ezt csak a jégre kell önteni. Az esti műszak főzi le a kávét, ezért már lehűlt, és nem olvasztja meg a jeget – magyarázom.

Nagyon egyszerű ez a mondanivaló, és ostobának érzem magam Dakota előtt. Nem vagyunk rosszban, csak már nem lógunk együtt, és nem beszélgetünk, mint régen. Megértettem, amikor véget vetett a hároméves kapcsolatunknak. New Yorkban volt, új barátokkal, új környezetben. Nem akartam visszafogni, ezért betartottam az ígéretemet, és barátságos viszonyban maradtam vele. Évek óta ismerem, és mindig fontos lesz számomra. Ő volt a második barátnőm, de az első igazi kapcsolatom.

– Dakota?

Aiden hangos kiáltása elnyomja a hangomat, amikor megkérdezem tőlük, hogy kérnek-e tejszínhabot, amit én mindig teszek a kávémba.

Értetlenül nézem, ahogy Aiden átnyúl a pulton, és megragadja Dakota kezét. Felemeli Dakota karját, mire a volt barátnőm széles mosollyal az arcán megpördül előtte.

Aztán rám pillant, és elhúzódik Aidentől.

– Nem tudtam, hogy itt dolgozol – jegyzi meg semleges hangon.

Posey-ra nézek, mert nem akarom kihallgatni a beszélgetésüket, aztán úgy teszek, mintha a mögötte lévő beosztást böngészném. Semmi közöm hozzá, kivel barátkozik Dakota.

– Pedig mintha említettem volna tegnap este – veti oda Aiden könnyedén, én pedig köhögök, hogy eltereljem a figyelmet a halk kiáltástól, ami előtör belőlem.

Szerencsére senki sem veszi észre, csak Posey, aki igyekszik leplezni a mosolyát.

Nem nézek Dakotára, de érzem, hogy zavarban van. Válasz helyett Aidenre nevet. Ismerem ezt a nevetést. Tavaly karácsonykor így fogadta a nagymamám ajándékát. Nagyon aranyos volt… Dakota boldoggá tette a nagymamámat, amikor felnevetett a giccses zenélő hal láttán, ami egy fa vágódeszkát utánzó műanyag lapon vergődött. Amikor újra felnevet, tudom, hogy tényleg zavarban van. Szeretném oldani a helyzet kínosságát, ezért mosolyogva átadom neki a két poharat, és közlöm vele, hogy remélem, hamarosan újra látom.

Mielőtt válaszolhatna, még egyszer rámosolygok, bemegyek a hátsó helyiségbe, és felerősítem a hangerőt a fülemben.

Néhány percig ott állok, és várom, hogy meghalljam a harang hangját, ami Dakota és Maggy távozását jelzi. Aztán rájövök, hogy a hangos zene miatt valószínűleg nem fogom hallani. Egy régi fémharang hangját simán elnyomja a koncerten ujjongó tömeg és a vad dobszóló zaja, még akkor is, ha csak az egyik fülem van bedugva. Visszamegyek az eladótérbe, és észreveszem, hogy Posey a szemét forgatva áll Aiden mögött, aki a tejgőzölő képességével dicsekszik neki. Most még hátborzongatóbbnak tűnik, ahogy a fehér haját körülveszi a gőzfelhő.

– Azt mondja, hogy egy iskolába járnak, a táncakadémiára – súgja oda Posey, amikor közelebb érek hozzá.

Megtorpanok, és Aidenre nézek, aki teljesen el van merülve a saját dicsőséges világában.

– Megkérdezted? – csodálkozom, és teljesen le vagyok nyűgözve. Ugyanakkor egy kicsit aggódom, hogy mi lenne Aiden többi válasza Dakotával kapcsolatban.

Posey bólint és felkap egy fémcsészét, hogy elmossa. Követem a mosogatóhoz, ő pedig kinyitja a csapot.

– Láttam, hogyan viselkedtél, amikor Aiden megfogta a kezét, ezért arra gondoltam, megkérdezem, mi van köztük.

Posey vállat von, és a mozdulattól megrezzen a feje búbján összefogott dús, göndör haja. A szeplői halványabbak, mint a legtöbb vörösnek, akivel eddig találkoztam, és az arca felső részén meg az orrán gyülekeznek. Nagy szája van, és ettől néha egy kicsit durcásnak tűnik. Majdnem olyan magas, mint én. Ezt a három dolgot vettem észre a betanítása harmadik napján, amikor egy pillanatra feltámadt bennem az érdeklődés.

– Jártam vele egy ideig – ismerem be az új barátomnak, és a kezébe adok egy rongyot, hogy megtörölhesse a csészét.

– Szerintem ők nem járnak. Dakota őrült lenne, ha összeállna egy mardekárossal.

Posey elmosolyodik, én pedig elpirulok, és felnevetek.

– Te is észrevetted? – kérdezem.

Kiveszek a dobozból egy pisztáciás mentás sütit, és megkínálom vele.

Posey elmosolyodik, kiveszi a süteményt a kezemből, és még vissza sem teszem a doboz fedelét, amikor a felét már el is tünteti.

MÁSODIK FEJEZET

A műszakom végén kicsekkolok, és elveszek két elviteles poharat a pultról, hogy elkészítsem a szokásos munka utáni kávéimat, két eszpresszó macchiatót, egyet magamnak, egyet Tessnek. De ezek nem közönséges macchiatók. Három adag mogyorókrémet, és egy adag banánízű szirupot teszek a kávéba. Undorítónak hangzik, pedig hihetetlenül finom. Egyszer véletlenül csináltam így a kávét, mert összekevertem a vaníliás és a banános üvegeket, de azóta ez a kedvenc italom. Tessáé is. És most már Posey-é is.

Táplálni kell a fiatal egyetemista testünket. Én lettem a kávéfelelős, Tessa pedig majdnem minden este hoz valami maradékot vacsorára a Lookoutból, az étteremből, ahol dolgozik. Az étel néha még meleg, de olyan jól főznek ott, hogy órákkal később is élvezhető a kaja. Mindketten jó kávét ihatunk, és ínyenceknek való ételt ehetünk, mindezt minimális költségvetésből. Elég jó rendszert alakítottunk ki magunknak.

Tessa ma későn végez, úgyhogy nem sietek a zárással. Nem mintha nem lehetnék otthon nélküle, de nincs semmi okom a sietségre, és így legalább nem agyalok túl sokat Dakotáról meg a mardekáros kígyófiúról. Néha élvezem, hogy egy üres lakásban lehetek. De még sosem éltem egyedül, és vannak olyan esték, amikor megőrjít a hűtő zúgása, és a víz zubogása a csövekben. Azon kapom magam, hogy hiányzik a mostohaapám dolgozószobájából kiszűrődő focimeccs zaja, vagy a konyhából áradó süteményillat. Már majdnem végeztem a heti beadandóimmal. A második évem első hetei egészen mások, mint az első év volt. Örülök, hogy nem kell már az unalmas, de kötelező alapozóórákra járnom, és végre arra készülhetek, amire gyerekkorom óta vágyom. Érezhetően közelebb kerülök ahhoz, hogy általános iskolai tanár legyek.

Ebben a hónapban elolvastam két könyvet, láttam minden jó új filmet, és Tessa olyan tisztán tartja a lakást, hogy nekem nem marad semmi teendőm. Igazából nem tudom hasznosan tölteni az időmet, és Tessán meg néhány munkatársamon kívül nem nagyon ismerek senkit a városban. Talán Posey az egyetlen, akivel el tudom képzelni, hogy a kávézón kívül is találkozzak. Van egy srác a társadalomtudomány-órán, Timothynak hívják, és elég jó fej. A szemeszter második napján egy Thunderbirds mezben jött órára, és beszélgetni kezdtünk a városom hokicsapatáról. A sportok és a fantasy regények a menedékeim, ha idegenekkel kell beszélgetnem, de amúgy nem vagyok túl jó társalgó.

Az életem elég eseménytelen. Metróval megyek a kampuszra, majd vissza Brooklynba. Gyalog megyek dolgozni, és munka után megint csak gyalogolok hazáig. Teljesen megszoktam a napjaim eseménytelen rutinját. Tessa mindig azt hajtogatja, hogy nagyon le vagyok eresztve. Szerinte új barátokat kéne szereznem, hogy örömtelibb legyen az életem. Szívesen közölném vele, hogy ő is megfogadhatná ezt a tanácsot, és inkább a saját háza táján sepregessen. Anyám és Tessa hiába hajtogatja, hogy nincs társasági életem, én jól érzem magam. Szeretem a munkámat, és ebben a szemeszterben az óráimat is élvezem. Tetszik, hogy Brooklynnak egy viszonylag menő részén élhetek, és kedvelem az új iskolámat. Persze tudom, hogy jobb is lehetne az életem, de akkor is minden rendben van benne: minden egyszerű és könnyű. Nincsenek bonyodalmak, és nincsenek kötelezettségek. Csak az a dolgom, hogy jó gyermek és jó barát legyek.

Megnézem az időt a faliórán, és bosszant, hogy még nincs tíz óra. Az ajtót tovább nyitva tartottam egy csapat nő kedvéért, akik a válásról meg a gyerekekről beszélgettek. Többször felkiáltottak, hogy „Jaj ne!” vagy „Ez komoly?”, úgyhogy nem zavartam őket, és hagytam, hogy megoldják egymás problémáit, mielőtt készen állnak a távozásra. Háromnegyed tízkor elmentek, és gyűrött szalvétákat, maradék kávékat és félig elfogyasztott süteményeket hagytak maguk után az asztalon. Nem zavart a rendetlenség, mert újabb néhány percre le tudtam foglalni magam. Sok időt fordítottam a zárásra… pedánsan berakosgattam a szalvétákat a fémtartókba… egyenként felsepertem a szívószálpapírokat a padlóról… és csigalassúsággal töltöttem fel a jégkockatartókat meg a kávésedényeket.

Ma este az idő ellenem dolgozik, és az agyam kattogni kezd Dakotáról meg a kapcsolatunkról. Az idő ritkán kedvez nekem, de ma este még a szokásosnál is jobban bosszant a vánszorgása. A percek sunyi módon egy helyben toporognak. Az óra halkan ketyeg, de a mutatók nem haladnak a számlapon. Úgy érzem, mintha állna az idő. Elkezdem a kedvenc általános iskolás játékomat, és visszatartom a lélegzetemet, miközben többször egymás után harminc másodpercig számolok. Meddig bírom? Már nem tudom, mivel üssem agyon az időt. Néhány perc múlva ráunok a játékra, és a kasszafiókkal a kezemben hátramegyek, hogy megszámoljam a napi bevételt. A boltban csend van, csak a jégkockakészítő gép duruzsol a hátsó helyiségben. Aztán végre tíz óra, és nem kell tovább időznöm az üzletben.

Távozás előtt még egyszer körülnézek a kávézóban. Pedig tudom, hogy semmit sem felejtettem el, és minden kávészem a helyén van. Nem szoktam egyedül zárni. A beosztásom szerint hol Aidennel, hol Posey-val zárok, de délután hallottam, hogy Posey nem tud bébiszittert szerezni a húgának. Posey csendes lány, és nem sokat árul el a magánéletéről, de már észrevettem, hogy nagyon odavan azért a kislányért.

Bezárom a széfet, bekapcsolom a riasztót, aztán becsukom és bezárom magam mögött az ajtót. Hideg van ma este. A folyó felől hűvös levegő érkezik, és rátelepszik Brooklynra. Szeretek közel lenni a vízhez, és valahogy úgy érzem, hogy a folyó elválaszt a város nyüzsgésétől. A közelség ellenére Brooklyn egyáltalán nem hasonlít Manhattanre.

Két pár sétál el mellettem, amikor bezárom az ajtót, és elindulok a járdán. Nézem, ahogy kézen fogva lépkednek. A magasabb fickó Browns-mezt visel. Vajon megnézte az idei szezon eredménylistáját? Ha megnézte volna, akkor nem feszítene benne ilyen büszkén. Figyelem őket, ahogy mögöttük haladok. A Brown-szurkoló hangosabb a többinél, ráadásul ellenszenves, mély hangja van. Szerintem részeg. Átmegyek az utca másik oldalára, hogy távolabb legyek tőlük, és felhívom az anyámat. Ilyenkor a tudtára szoktam adni, hogy jól vagyok, és az egy szem gyermeke túlélt egy újabb napot a nagyvárosban. Megkérdezem, hogy érzi magát, de a szokása szerint elsiklik a kérdésem fölött, és inkább utánam érdeklődik.

Az anyám nem aggódott, amikor megtudta, hogy New Yorkba fogok költözni, pedig számítottam rá. Azt akarja, hogy boldog legyek, és valóban boldoggá tett a tudat, hogy New Yorkban együtt lehetek Dakotával. Illetve úgy terveztem, hogy együtt leszünk. Az odaköltözésem kovácsolta volna újra össze a széthulló kapcsolatunkat. Azt hittem, a távolság miatt hidegültünk el egymástól, és nem vettem észre, hogy Dakota valójában a szabadságra vágyik. Ez a szabadságkeresés váratlanul ért, mert sosem akartam korlátozni. Nem próbáltam irányítani őt, vagy megszabni neki, hogy mit tegyen. Nem olyan a természetem. Amikor a tűzrőlpattant, göndör hajú kislány a szomszédunkba költözött, rögtön megláttam, hogy van benne valami különleges. Valami olyan különleges és igazi, hogy sosem fordult volna meg a fejemben elrejteni. Hogyan tehettem volna? És miért? Támogattam a függetlenségét, bátorítottam, hogy mindig mondja ki, amit gondol, és adjon hangot a véleményének. Öt évig voltunk együtt, és én egész idő alatt csodáltam az erejét, és megpróbáltam mindent megadni neki, amire szüksége volt.

Amikor félt a michigani Saginaw-ból a Nagy Almába költözni, sikerült megnyugtatnom. Én is átéltem néhány költözést az életem során. Saginaw-ból Washingtonba költöztem, a középiskola utolsó éve előtt. Állandóan emlékeztettem, miért akar New Yorkba költözni. Eszébe juttattam, mennyire szereti a táncot, és milyen tehetséges. Egyetlen nap sem telt el, hogy ne hangsúlyoztam volna, milyen nagyszerű ember, és ne buzdítottam volna arra, hogy legyen büszke magára. Dakota hólyagos, vérző lábbal gyakorolt éjjel-nappal. Nem ismertem nála elszántabb embert. Neki könnyebb volt jó jegyeket szerezni, mint nekem, és mindig volt munkája, amikor kamaszok voltunk. Ha az anyám dolgozott, és nem tudta elvinni, akkor biciklivel ment a kamionos parkolóba, ahol pénztáros volt az üzletben. Amikor tizenhat éves lettem, és megszereztem a jogosítványomat, hagyta, hogy az apja zálogba adja a biciklijét, és én örömmel fuvaroztam.

De a családi életében Dakota sosem tapasztalta meg a szabadságot. Az apja megpróbálta a fivérével, Carterrel együtt fogolyként bezárni a vöröstéglás házukban. De az ablakra szögezett lepedők egyik gyereket sem tudták bent tartani. Amikor Dakota New Yorkba került, egy újfajta élet nyílt meg előtte. Az nem volt élet, amikor nézte az apját, ahogy pusztítja magát a haraggal és az alkohollal. Az sem volt élet, amikor megpróbálta leküzdeni a bűntudatot a fivére halála miatt. Rájött, hogy sosem élt igazából. Én akkor kezdtem élni, amikor vele találkoztam, de ő nem így volt ezzel.

Nagyon fájt a kapcsolatunk szétesése, de sosem hibáztattam ezért. Még most sem teszem. Pedig sok fájdalmat okozott nekem, és eltörölte a jövőt, amit együtt terveztünk. Azt hittem, hogy New Yorkba jövök, és együtt fogunk lakni. Minden reggel arra ébredek, hogy összekulcsolódik a lábunk, és érzem a haja édes illatát. Azt hittem, hogy közös emlékeket gyűjtünk majd, miközben együtt megismerjük a nagyvárosi élet rejtelmeit. Úgy volt, hogy nagyokat sétálunk a parkokban, és úgy teszünk, mintha megértenénk a modern galériákban látott festményeket. Nagyon sokat vártam az új életemtől. Azt hittem, ez lesz a jövőm kezdete, és nem számítottam arra, hogy a múltam végét fogom itt átélni.

Dakota mentségére legyen mondva, hogy már látta, mi következik, felismerte a saját érzéseit, ezért még az ideköltözésem előtt szakított velem. Nem akart egy darabig színlelni, mielőtt váratlanul véget vet a kapcsolatunknak. Őszinte volt velem. De addigra már annyit belefektettem a költözésbe, hogy nem gondolhattam meg magam. Elintéztem az iskolaváltást, és leelőlegeztem egy lakást. Nem bántam meg, és utólag visszatekintve belátom, hogy erre volt szükségem. A város még nem hódított meg teljesen, és sokakkal ellentétben, én nem kerültem a bűvkörébe. Nem hiszem, hogy a diploma megszerzése után itt fogok maradni – de egyelőre azért tetszik. Szeretnék majd egy csendesebb helyen lakni, ahol van egy nagy kert, és sok a napsütés, ami mindent szebbé tesz, és lebarnítja a bőrömet.

Sokat segít, hogy Tessa velem költözött. Nem örülök annak a körülménynek, ami idehozta őt, de jólesik, hogy fel tudtam ajánlani neki a menekülés lehetőségét. Tessa Young volt az első, akivel barátságot kötöttem a Washington Central Universityn, és rajta kívül végül nem is barátkoztam össze senki mással, mielőtt otthagytam az iskolát. Ő volt az egyetlen igaz barátom Washingtonban, és tudom, hogy ez rá nézve is igaz. Tessa első egyetemi éve eléggé viharosra sikeredett. Szerelmes lett, és szinte rögtön összetört a szíve. Én furcsa helyzetbe kerültem. Egyrészt ott volt a mostohabátyám, akivel szerettem volna kialakítani egy rokoni kapcsolatot, másrészt a legjobb barátom, Tessa, akit ugyanez a férfi sebzett meg.

Megnyitottam a lakásom ajtaját Tessa előtt, amikor megkért rá, és most is ezt tenném. Nem bántam, hogy meg kell osztanom vele a lakást, és tudtam, hogy ezzel segítek neki. Kényelmesen érzem magam a jóbarát és a jófiú szerepében. Egész életemben jófiú voltam, és ez a szerep minden másnál jobban illik hozzám. Nincs szükségem arra, hogy a figyelem középpontjában legyek. Sőt, nemrég észrevettem, hogy igyekszem elkerülni az olyan helyzeteket, amelyek rám irányítanák a figyelmet. Mindenki úgy ismer, hogy támogató vagyok – és ez nekem így tökéletesen megfelel. Amikor Michiganben minden elromlott, egyedül akartam szenvedni. Nem akartam, hogy más is kínlódjon velem, főleg nem Dakota.

A fájdalma elkerülhetetlen volt, és akármit tettem, nem tudtam enyhíteni. Hagynom kellett, hogy kiszenvedje magát, és kénytelen voltam tétlenül nézni, ahogy a világát szétszaggatja egy tragédia, amit szerettem volna mindenáron megakadályozni. Ő volt az én balzsamom, én pedig az ő védőhálója. Elkaptam, amikor leesett, és most már örökre összeköt minket valami, akár barátság van köztünk, akár több. Az idők végezetéig összetart minket a sok fájdalom, amit együtt éltünk át.

Nem szoktam erre gondolni, inkább igyekszem elfelejteni ezeket az emlékeket. A férgekkel teli doboz le van zárva, és el van temetve, két és fél méter mélyre.

HARMADIK FEJEZET

A lakáshoz érve egy közepes méretű csomag fogad az ajtó előtt. Tessa neve áll rajta, fekete filctollal írva, és ez rögtön elárulja, kitől érkezett. Az ajtóba dugom a kulcsot, és a lábammal gyengéden betolom a dobozt a lakásba. Nem égnek a lámpák, tehát Tessa még nem ért haza a munkából.

Fáradt vagyok, de holnap sokáig alhatok. Kedden és csütörtökön később kezdődnek az óráim, mint a hét többi napján. Már nagyon várom. A kedd és a csütörtök a kedvenc napom, mert bokszerben heverhetek az ágyban, és nézhetem a tévét. Egy nagyon egyszerű, és kicsit talán szomorú luxus ez, de én kiélvezem minden másodpercét. Lerúgom a cipőmet, és egymás mellé állítva elhelyezem őket az előszobában, aztán Tessa nevét kiáltom. Tudni akarom, hogy tényleg egyedül vagyok a lakásban. Amikor nem válaszol, a nappaliban kezdek vetkőzni, mert megtehetem. Egy újabb egyszerű luxus. Kigombolom a farmeromat, és letolom. Sőt, lerúgom magamról, és hagyom, hogy a padlóra essen. Mi több, ott is hagyom. Kicsit lázadónak érzem magam, de főleg fáradtnak.

Aztán meggondolom magam, felveszem a padlóról a nadrágot, a pólót, a zoknit meg a bokszert, és beviszem a szobámba, ahol mindent a padlóra hajítok. Majd később rendet rakok.

Le kell zuhanyoznom.

A fürdőszoba kilincse szinte minden alkalommal beragad, valahányszor elfordítom. Legalább egy percbe telik, mire a víz folyni kezd a csapból. A gondnokunk már kétszer „megjavította”, de mindig újra ez történik. Néhányszor Tessa is megpróbálta megszerelni a csapot. Kiderült, hogy a szerelés nem az erőssége. Sőt. Felnevetek, mert eszembe jut, milyen dühös lett, amikor a víz kirobbant a csőből, és bőrig áztatta. A fém csaptelep a fürdőszoba másik végébe repült, és egy kis lyukat ütött a gipszkartonba. Néhány héttel később megint letört, amikor Tessa zuhanyozni akart, és a hideg víz az arcába spriccelt. Tessa sikoltozott, mint egy sziréna, és úgy rohant ki a fürdőszobából, mintha meggyulladt volna a ruhája.

Hallgatom, ahogy a víz gurgulázik a csövekben, és gyorsan vizelek egyet. Közben átgondolom a napomat. Az egyetemen gyorsan teltek az órák. És nagyon meg voltam lepődve, amikor Dakota és Maggy bejött a Grindba. Még most is furcsán érzem magam, miután láttam Dakotát, főleg Aidennel. Jó lett volna, ha van egy kis időm felkészülni a látványra. Már hetek óta nem beszéltem a volt barátnőmmel, és nehéz volt a munkára koncentrálni, amikor olyan keveset takaró ruházatban jelent meg. De azt hiszem, elég jól ment a társalgás. Nem mondtam semmit, ami miatt szégyellnem kéne magamat. Nem öntöttem ki a kávét, és nem kezdtem el dadogni. Vajon Dakota is kellemetlenül érezte magát, és furcsa volt beszélgetnie velem, vagy számára ez már nem okoz feszültséget?

Nem tartja velem a kapcsolatot, ezért fogalmam sincs, mit érez, és hányadán állunk egymással. Sosem szokta szavakkal kifejezni az érzelmeit, de tudom róla, hogy képes egész életében haragot tartani. Nincs oka arra, hogy negatív érzései legyenek velem kapcsolatban, mégis rögtön erre gondolok. Kicsit furcsa, hogy régen naponta beszéltünk, aztán egyre ritkábban, míg végül minden kommunikáció megszakadt köztünk. Miután felhívott, és véget vetett a kapcsolatunknak, én igyekeztem megőrizni a barátságunkat, de nem sok segítséget kaptam tőle.

Néha hiányzik.

Igazából átkozottul hiányzik.

Amikor Michiganből Washingtonba költöztem, hozzászoktam, hogy nem látom, de minden nap telefonáltunk, és valahányszor tudtam, repülőre szálltam, és meglátogattam, még akkor is, amikor az egyetem már nagyon lekötött. Aztán Dakota New Yorkba költözött, és kezdett eltávolodni tőlem. Éreztem, hogy valami nem stimmel, de reméltem, hogy majd rendbe jön. De minden telefonbeszélgetésünk után éreztem, hogy egyre nő köztünk a szakadék. Néha csak ültem, és bámultam a telefont, abban reménykedve, hogy visszahív, és érdeklődik a napom után. Csak egyetlen kérdésre vártam. Nem akartam elhinni, hogy az egész beszélgetés arról szólt, hogy gyorsan elhadarta az ő napját. Abban reménykedtem, hogy talán még nem szokta meg az új életét. Talán csak egy nehéz időszakon megy át.

Szívből kívántam neki, hogy élvezze ki az új élete minden percét, és szerezzen új barátokat. Nem akartam semmit sem elvenni tőle, csak szerettem volna továbbra is az élete része lenni, mint azelőtt. Azt akartam, hogy nagy lelkesedéssel vesse bele magát a táncakadémia nyújtotta élményekbe, és ragadjon meg minden lehetőséget. Tudtam, hogy ez nagyon fontos neki, és nem akartam ebben akadályozni. Igyekeztem mindenben támogatni, még akkor is, amikor kezdett kizárni az életéből. Én a támogató és megértő pasi szerepét játszottam, míg az ő programja egyre zsúfoltabb lett.

Mindig jól ment nekem ez a szerep, már gyerekkorunk óta. Kényelmesen érzem magam benne, ahogy a jófiú szerepében is. Türelmes és megértő maradtam. Amikor felhívott, és sorolni kezdte, miért nem működik a kapcsolatunk, én csak bólogattam a vonal másik végén, és megnyugtattam, hogy minden rendben van, és megértem őt. Pedig nem értettem semmit, és az indokait megalapozatlannak tartottam. Ugyanakkor tudtam, hogy nem fogja meggondolni magát. Szerettem volna vitába szállni vele, de nem akartam a terhére lenni. Nem akartam, hogy a kapcsolatunk miatt is küzdenie kelljen. Dakota egész életében küzdött, és én voltam benne az egyetlen pozitív erő. Szerettem volna, ha ez így is marad.

De bosszús voltam, és tulajdonképpen még most is az vagyok. Nem értem, miért nem tud egy kis időt szakítani rám, amikor az összes Facebook-posztján különféle éttermekben és éjszakai bárokban mosolyog a barátaival.

Rosszul viseltem, hogy nem ismerem a mindennapjait. Szerettem volna hallgatni, ahogy dicsekszik, milyen jól tanul, vagy hogy mennyire várja a következő meghallgatást. Mindig hozzáfordultam, ha valami történt velem. Ez kezdett megváltozni, miután megismertem Tessát, és közelebb kerültem a mostohabátyámhoz, Hardinhoz. De akkor is hiányzott. Nem sokat tudok a randizásról meg a járásról, de azt tudtam, hogy ez nem normális.

Hirtelen rájövök, hogy a fürdőszobát megtöltötte a pára, amíg csak álltam, a tükörben bámultam magam, és újra átéltem az eddigi egyetlen kapcsolatom kudarcát. Beállok a zuhany alá, és a tűzforró víz megégeti a bőrömet. Gyorsan kiugrok, és beállítom a hőfokot. A mobilomat az iDockra kapcsolom, és megkeresem a kedvenc sportműsoromat, majd visszalépek a kádba. A műsorvezetők hangosan méltatlankodnak, hogy a hokit mennyire átszövi a politika. Próbálom megérteni, kire célozhatnak, de a hang mindig elmegy, ezért kinyúlok a zuhany alól, és leállítom a műsort. A telefonom leesik a dokkolóról, és a mosdóba pottyan. Gyorsan kiveszem, mielőtt beüt a szokásos balszerencsém, és egy házimanó megnyitja a csapot. Amúgy jó lenne egy ilyen házimanó, lehetőleg Dobby, vagy valamelyik klónja. Harry Potter szerencsés fiú volt.

De a fürdőszoba túl nagy még egy személy számára, akár házimanó az illető, akár nem. A helyiség aprócska, szinte mikroszkopikus méretű. Egy alacsony mosdó, egy rozzant csappal, mellette egy vécé, amin alig férek el. Akárki is tervezte ezt a lakást, nem egy száznyolcvanhárom centis pasi járt a fejében. Illetve úgy képzelte el, hogy az a száznyolcvan centis pasi behajlított térddel zuhanyozik, ha a fejét is meg akarja mosni. A meleg víz a hátamat veri, miközben tovább kínozom magam, és Dakotára gondolok. Még most is a legnagyobb területet foglalja el a fejemben, és úgy tűnik, nem tudom kiűzni onnan. Átkozottul jól nézett ki ma. Nagyon szexi volt sortban és sportmelltartóban.

Vajon észrevette, hogy a testem megváltozott, amióta utoljára találkoztunk? Észrevette, hogy vastagabb lett a karom, és a hasamon végre megjelentek azok az izmok, amelyekért olyan sokat edzettem?

Gyerekkoromban duci voltam. A testalkatomat gyakran csúfolták a középiskola zsúfolt folyosóin. „Dagi Landon!” – kiáltották oda nekem. „Nehogy Landon rajtad landoljon!” – élcelődtek. Most talán ostobának és gyerekesnek hangzik, de nagyon idegesített, amikor a tökfejek mögöttem mentek, és kórusban kiabálták. És ez csak az egyik bugyra volt a középiskola poklának. Mindez persze semmi ahhoz képest, ami Carterrel történt, de arra nem akarok gondolni ma este.

Minél többet morfondírozok a mai találkozásunkon a Grindban, az agyam annál élénkebben kiszínezi az emlékeket. Nem tudtam megállapítani, Dakota mire gondol. Sose tudtam. Már gyerekkorunkban is mindig titkai voltak, de akkor ez nagyon tetszett. Titokzatosnak és izgalmasnak találtam. Most, idősebb korunkban, amikor szinte minden magyarázat nélkül szakított velem, már nem tartom olyan szórakoztatónak ezt a tulajdonságát.

Bámulom az algaszínű csempét, és arra gondolok, mit kellett volna mondanom vagy tennem a találkozásunk öt perce alatt. Ez egy ördögi kör. Azt forgatom az agyamban, mi mindent mondhattam volna, aztán emlékeztetem magam, hogy már úgyis mindegy, de végül mégis újra agyalni kezdek. Nézem a falat, és felidézem a látványát, ahogy a kávézóban állt előttem. Bárcsak olvasni tudnék a mandulavágású szemében, vagy tudnám, milyen szavak rejtőznek a telt ajka mögött.

Az ajka…

Dakota ajka nagyon különleges. Telt, és rózsaszín. A színe mindig megőrjített, és később megtanulta tökéletesen használni az ajkát. Tizenhat évesek voltunk, amikor először egymásra mozdultunk. A két hónapos fordulónk volt, és Dakota örökbe fogadott nekem egy kiskutyát. Tudtam, hogy az anyám nem engedi megtartani, és ezt Dakotának is tudnia kellett, de megpróbáltuk elrejteni a szekrényemben. Dakota sokszor csinált olyat, amiről tudta, hogy nem lenne szabad, de a szándékai mindig jók voltak. A kis szürke szőrgolyót az utcában lévő állatos bolt legjobb kajájával etettük. Nem sokat ugatott, és amikor mégis, akkor köhögtem, hogy leplezzem a hangját. Egy darabig ment a dolog, de aztán a kutya túl nagy lett a kis hálószobámhoz képest.

Kéthavi fogság után be kellett vallanom anyámnak a kutyát. Nem is volt olyan dühös, mint gondoltam. De elmagyarázta, mennyibe kerül eltartani egy kutyát. Az összeget összehasonlítottam a szerény csekkel, amit a kocsimosóban kaptam havonta, és a számok nem stimmeltek. Még a borravalókkal együtt sem tudtam volna kifizetni az állatorvost. Némi könnyhullatás és tiltakozás után Dakota is megadta magát. A fájdalom enyhítése céljából megnéztük A Gyűrűk Ura összes epizódját. Starbucks Frappucinót ittunk, és panaszkodtunk, hogy öt dollárba kerül egy pohárral. Twizzlert és mogyoróvajat ettünk, amíg a gyomrunk megfájdult. Az ujjammal karikákat rajzoltam Dakota arcára, mert ezt nagyon szerette, és néztem, ahogy elalszik az ölemben. Én is elaludtam.

Arra ébredtem, hogy a meleg ajka körbeveszi a farkamat.

Meglepődtem, félig még aludtam, és felgerjedve néztem, ahogy a szerszámom eltűnik a meleg torkában. Azt mondta, hogy már egy ideje ki akarta ezt próbálni, csak eddig nagyon izgult. Tökéletes szakértelemmel dolgozott rajtam az ajkával, és kínos gyorsasággal eljuttatott a csúcsra.

Hamar belejött, hogy így kényeztessen, és utána minden alkalommal nagy élvezettel csinálta, amikor együtt voltunk. Persze nekem is tetszett.

A fenébe! Kit akarok becsapni? Még hogy tetszett! Imádtam. Már nem is értettem, hogyan tarthattam élvezetesnek azt, hogy kiverem a farkamat. Az semmi volt a szájához képest. És később a lágy, nedves puncijához képest. Elég gyorsan áttértünk az orális szexről a dugásra, és utána egyikünk sem tudott betelni vele. Egyszer sem kellett magamhoz nyúlnom, amíg Washingtonba nem költöztem. Utána nagyon hiányzott az életemből Dakota, és ezeket az intim együttléteket különösen hiányoltam. Bár azért az sem rossz, ha kiverem a farkamat. Lenézek a lógó szerszámomra, amelyen végigcsurog a forró víz. Megragadom a tövét, és a hüvelykujjammal megcirógatom a hegyét, ahogy Dakota szokta a nyelvével.

Lehunyom a szemem. A forró víz a hátamat veri, én pedig igyekszem meggyőzni magam, hogy nem a saját kezem cirógat. Elképzelem, hogy Dakota a régi ágyam előtt térdel, Washingtonban. A göndör haja azelőtt világosabb volt, és a teste még csak akkor kezdett izmosodni a sok tánctól. Mindig nagyon jól nézett ki, de az évek múlásával még szexibb lett. Az ajka most gyorsabban kezd mozogni rajtam… Elképzelem Dakota halk nyöszörgését, és már majdnem a csúcson vagyok.

A testem a lábujjamtól a gerincemig bizseregni kezd. A hátamat a hideg csempének támasztom. Az egyik lábam megcsúszik, mire oldalt lépek, és elveszítem az egyensúlyomat. A számból ritkán használt cifra szitokszavak törnek elő, miközben megragadom a kockás zuhanyfüggönyt, hogy megkapaszkodjak valamiben.

A zuhanyfüggöny karikái egymás után elpattannak, a függöny leszakad a rúdról, és engem is magával ránt. Fájdalmasan felkiáltok. A térdem beverem az apró kádba, miközben háttal a vécécsészére esek, és a forró víz az arcomba spriccel.

– A rohadt életbe! – dühöngök hangosan.

Érzem, hogy a térdem máris dagadni kezd. Erőtlen karral megragadom a kád szélét, és megpróbálom felhúzni magam. Az ajtó kivágódik, és ettől annyira meglepődök, hogy elengedem a kádat, és a fejemet a kád aljába verem. Mielőtt betakarhatnám magam, megpillantom Tessát, aki hevesen gesztikulál.

– Jól vagy? – kiáltja éles hangon. A pillantása végigsiklik a csupasz testemen, és eltakarja a szemét. – Jézusom! Bocsánat!

– Mi az ördög ez? – kiált fel Sophia, és ő is belép a szűk helyiségbe.

Remek… most már ő is itt van. A szakadt függöny után nyúlok, és a meztelen testemre húzom. Lehet ez még rosszabb? A két lányra nézek, bólintok, és megpróbálok levegőhöz jutni. Az arcom lángol, és inkább eltűnnék egy nagy rakás kutyaszarban, mint hogy itt heverjek meztelenül a kádban, ahonnan az egyik lábam kilóg. A szabad kezemmel megtámaszkodom a kád csúszós fenekén, és megpróbálom felhúzni magam.

Sophia Tessát megkerülve megragadja a karomat, hogy segítsen. Öljön meg valaki.Sophia gyorsan a füle mögé simítja a barna haját, és két kézzel felhúz. Légy szíves, ölj meg. Megpróbálom úgy tartani a függönyt, hogy eltakarja az illetlen testrészeimet, de amikor felállok, lecsúszik a rohadék. Utána kapok, és igyekszem lazának tűnni, miközben felhúzom, hogy eltakarjam magam.

Nem hallja senki? Ha nem ölsz meg, legalább tüntess el. Kérlek!

Sophia barna szemének egy kicsit zöldes árnyalata van, és ezt eddig nem vettem észre. De az is lehet, hogy rosszul látom, vagy még kába vagyok az eséstől. Leveszem róla a szemem, de érzem magamon a pillantását. Megpróbálok a cipője orrára koncentrálni: barna és hegyes. Azokra a cipőkre emlékeztet, amiket Hardin szokott viselni.

– Meg tudsz már állni a lábadon? – kérdezi Sophia, és felvonja a sötét szemöldökét.

Lehetek ennél nagyobb zavarban? Nem hiszem. Emberileg lehetetlen lenne. Fél perccel ezelőtt a zuhany alatt maszturbáltam, most pedig csupasz vagyok, és mindjárt elsüllyedek a szégyentől. Amúgy a jelenet iszonyúan vicces lenne, ha valaki mással történne meg.

Sophia még mindig figyelmesen néz, és rájövök, hogy nem válaszoltam a kérdésére.

– Igen. Igen, jól vagyok – motyogom megsemmisülten.

– Ne szégyelld magad – jegyzi meg csendesen.

Megrázom a fejem.

– Nem szégyellem magam – hazudom, aztán lehajtom a fejem, és kipréselek magamból valami nevetésfélét. Úgy lehet valakit a legkönnyebben zavarba hozni, ha azt mondják neki, hogy ne szégyellje magát.

Tessa aggódó pillantást vet rám, és mondani készül valamit, ám ekkor hangos sípolás hasít a levegőbe, amitől összerezzenek.

Lehet még ennél is rosszabb?

– Ég a csokoládé! – rikoltja Tessa, és eltűnik a fürdőszobából. A helyiség most még a szokásosnál is szűkebbnek tűnik. A tükör párás, minden csupa gőz, és Sophia még mindig itt van. Elmosolyodik, és a hosszú, fekete körmével megérinti a hasam közepét, pont a köldököm fölött.

Tetszik a látvány, ahogy megérint. Dakotának sosem volt hosszú körme, a tánc miatt. Sokszor panaszkodott emiatt, de a táncot jobban szereti a műkörmöknél, úgyhogy maradt a természetes állapot.

– Nem kéne szégyellned magad. – A megnyugtató megjegyzés halk dorombolásként tör elő a torkából, és a testem válaszol rá. Sophia ujja egy vonalat húz a hasamon lefelé. Össze vagyok zavarodva, de nem akarom, hogy abbahagyja. Az ujja most a hasam aljához ér, és ott cirógat meg, ahol a függöny éppen csak eltakarja a farkamat. Megpróbálom kitalálni, miért érint így meg, és közben azon vagyok, nehogy erekcióm legyen.

Nem ismerem őt olyan jól, de azt tudom, hogy sokkal merészebb, mint a korombéli lányok, akikkel eddig találkoztam. Bátran szidta a tévét a Konyhafőnök alatt, és attól sem riad vissza, hogy megérintse a vizes, meztelen testemet. Úgy veszem észre, hogy tetszik neki a köldökömtől az ágyékomig húzódó szőrcsík, mert a mutatóujjával végigsimítja.

Mondott valamit? Ja, igen. Azt mondta, hogy nem kéne szégyellnem magam.

Mikor hagyta abba a füstjelző a sípolást?

Ezt hogy érti? Nem kéne szégyellnem magam? A farkamat vertem, aztán majdnem eltörtem a seggcsontomat, utána pedig rám nyitottak, miközben meztelenül hevertem a kádban.

Persze, hogy zavarban vagyok. És ezzel vége a bűvöletnek, mert már nem arra koncentrálok, amit csinál velem, hanem újra rám tör a szégyen.

Ránézek a párás tükörben.

– Köszönöm – válaszolom. Aztán megköszörülöm a torkomat, és úgy folytatom: – Jó nagyot estem. – Felnevetek, és már kezdem meglátni a humort a helyzetben.

Sophia barátságos pillantással néz rám, és lassan, izgatóan ide-oda húzogatja a hasamon az ujját. Nem tartom kínosnak, de nem tudom, mit mondjak, vagy csináljak. Mielőtt döntenem kéne, Sophia mosolyogva elhúzódik tőlem.

Felhevült arccal elfordulok, és a kezemmel megtörlöm a tükröt. Sophia nyugodtan áll, és a törülközőszárítónak támaszkodik. A tükörképemet bámulom, és összerezzenek, amikor egy kicsi, de mély vágást veszek észre a szemem fölött. A homlokomon vékony csíkban folyik le a vér. Sophia mögé nyúlok, elveszek egy törülközőt, és megtörlöm a felhasadt bőrömet, közben megígérem magamnak, hogy soha többé nem próbálok meg elmenni egy apró zuhanyozóban. Csak akkor, ha páncél van rajtam, vagy valami ilyesmi. Rászorítom a törülközőt a sebre, hogy elálljon a vérzés.

Sophia még mindig a fürdőszobában álldogál, én meg teljesen tanácstalan vagyok. Mit tegyek? Beszélgetnem kéne vele? Azt sem tudom hova tenni, hogy megérintett. Fogalmam sincs, mit kell csinálni egy ilyen helyzetben. Ez a normális viselkedés az egyedülálló fiatal felnőttek körében?

Eddig csak egy barátnőm volt, úgyhogy nem nagyon vagyok otthon ezekben a dolgokban. Nem értem, mire gondol ez a lány, és gőzöm sincs, mit akar. Alig tudok róla valamit.

Felületesen ismertem Washingtonban, amikor a családja anyám és Ken mellé költözött. Tudom, hogy néhány évvel idősebb nálam, és szereti, ha a barátai a második nevén, Norának nevezik, de én állandóan elfelejtem, és Tessa mindig szigorú arccal kijavít. Tudom, hogy mindig édesség és cukormáz illata van. Tudom, hogy sokszor átjön hozzánk, mert nem csípi a lakótársait. Tudom, hogy Tessának társaságot jelent, amikor én nem vagyok mellette, és az elmúlt néhány hónap során valahogy összebarátkoztak. Körülbelül ennyi. Most így felsorolva soknak tűnik, de ezek csak felületes információk. Ja igen, még valami. Nemrég végzett a szakácsiskolában, és ugyanabban az étteremben dolgozik, ahol Tessa.