Rakovszky Zsuzsa

Az idők jelei

részlet

© Rakovszky Zsuzsa, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Kalocsai Judit
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3361 6

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

I. FEJEZET

Részlet Hermann von Kerssenbroch verses beszámolójából

Üdv, olvasó! Köszöntlek, s arra kérem

Istent, engedje végig elbeszélnem,

amit tulajdon két szememmel láttam,

diákkoromban Münster városában:

mint lepte el fokonként városunkat

a téboly és a bűn, míg káoszba s vérbe fulladt,

hamis próféták megdicsőülését,

igazak keserű száműzetését,

apácákat, kik eldobták a fátylat,

sorát sok fertelmes paráznaságnak!

Láttam sárban fetrengeni a nőket,

a főtéren tisztes kereskedőket

körtáncolni mezítláb hóesésben,

három napot az ólomszürke égen,

nagy hóvihart májusban, sáskajárást,

Isten megannyi rettentő csodáját!

Láttam, hogy az erőszak mint dúlta fel a földet,

mikor egyetlen rossz szóért megöltek,

cipészek és szabók fegyvert ragadtak,

férges gyümölcseit vak indulatnak,

s önhitt észnek, s aztán a szörnyű véget,

mikor a bűnösökre lesújtott az ítélet,

Adja Isten, minket efféle szégyen

és szörnyű szenvedés többé ne érjen!

Nevem Hermann Kerssenbroch. Egykor ebben

a híres, régi városban születtem,

apám- s anyámnak első gyermekük,

felserdülvén is itt éltem velük:

szívemnek minden háza s népe kedves,

ámbár, tudom, sokan úgy vélekednek,

e nép rideg, makacs és önfejű,

fukar és zárkózott természetű,

bár énszerintem, semmivel se rosszabb

lakóinál a többi városoknak,

talán az égöv és a csillagok hatása

egynémely furcsa és bárdolatlan szokása:

jól és sokat, de nem falánkul esznek,

ha valamit egyszer fejükbe vesznek,

amellett tűzön-vízen át kitartanak,

iparkodóak és szorgalmasak,

gyakran éri őket munkálkodva az este,

s méltók lennének minden tiszteletre,

hogy ha a Szaturnusz-hatás miatt

nem lennének buják és kapzsiak,

pletykálkodóak és féltékenyek,

irigyek, álszentek, kegyetlenek.

Előbb a városról lenne néhány szavam:

számos jól épített utcája van,

s már messziről az égre rajzolódva

látszott a templomok sokféle tornya,

mígnem a vész miatt, mely fejünk fölött keringett,

a városi tanács leromboltatta mindet.

Épen a Szent Lambert tornya maradt csak,

ott találtak helyet az ágyútalpnak,

mikor Münstert az ostromgyűrű körbefogta,

hogy onnét lőjenek a zsoldosokra.

Kevés város van, annyit mondhatok,

amely erődítésben nála jobb,

csak városkapuból számlál tízet,

mindegyik más-más templomhoz vezet,

s nevet is mind e templomokról kaptak,

a Szent Szervác a téli virradatnak

irányában nyílik és délkelet-

kelet felől fogadja a szelet.

Amelyiktől az út kertek s füzek

közt a Szent Móric-templomhoz vezet,

s arra néz, ahol a tavaszponton a nap

fölkel, azt nevezik Szent Móric-kapunak.

A Szent Giles-kapun haladva át,

láthatod szélmalmok hosszú sorát;

amely felé nyaranta a szelíd

szél abból az irányból közelít,

hol a lenyugvó nap fényén nyúlnak az árnyak,

azt nevezik a Szent Szűz kapujának.

A Szent Kereszt-kapu nyugatra nyit utat.

S ne feledjem a Horst- és Bishoping-kapukat,

a Ludger-, Judenfeld- és az Új híd kaput, amely

északkelet felé néz. Mellette hagyja el

az Aa folyó a várost, mely Münstert átszeli,

s habjai közt annak szennyét hengergeti,

mosván a part menti házak falát

tavasztól őszig, s száraz lábbal kelhet át

a nép vastag jegén a téli fagyban –

nem gondolnám, hogy egyet is kihagytam.

Most még arról mondanék valamit,

hogy épült meg az első templom valaha itt:

Hogy Nagy Károly volt az építtetője,

vélik sokan, de ki ilyesmit hinne, dőre:

mert az igazság az, sokkal korábban

emeltetett, még Szent Swibert korában,

Utrecht szent püspökéében, aki

Vesztfáliába jött, a hitet terjeszteni,

ő és kísérői csodákat is tevének,

hogy a pogányok szíve megnyíljék az igének,

akik az Igaz Isten szavára nem ügyeltek,

s oltárt üres bálványoknak emeltek.

Lakott ekkor egy gazdag özvegy itt,

ki már mozdítani sem bírta tagjait,

s mit tíz orvostudor sem, elérte ő, a szent:

a sorvadó test új életre kelt,

nem felcserek, borbélyok gyógyszerével,

egyes-egyedül Jézus szent nevével

kúrálta őt, s a boldog nő legott

e helyen emeltetett templomot,

hol most is látható, bár az egykori falak

már sok-sok éve, hogy nem állanak,

mert úgy özönlött egykor e templomba a nép itt,

hogy szűknek bizonyulván, lerontották a régit,

s újat emeltek a romok felett,

mit aztán Winzenburgi Derek felégetett,

majd holtei Borchard újjáépítette,

a réginél jóval nagyobbra-szebbre,

hogy két tornya felnyúlt szinte az égig,

mígnem – de most legyen ennyi elég itt.

Elizabeth vagyok, a veres Liza, ahogy fiatal koromban emlegettek, vagy az öreg Betha, ahogyan mostanában. Frau Hinterthaler immáron harminc esztendeje, Fritz Hinterthaler szabómester felesége, az utolsó tíz esztendőben özvegye. Anyám neve is Elizabeth volt, Elizabeth Paur, de ő meghalt fiatalon. Apám minden valószínűség szerint Bernard Knipperdolling tekintélyes münsteri kereskedő, akit tüzes fogókkal kínoztak halálra az események után, csontváza most is ott függ egy ketrecben Münster főterén a „királyé” és hamis prófétáé, Leydeni Jánosé és még egy további szerencsétlen társuké mellett. Az Úr irgalmazzon árva lelküknek!

Ezen írásba Isten segedelmével az Úrnak 1570-es esztendejében fogtam, közel negyven esztendővel a történtek után, hogy ha lesz rá még elegendő időm és Isten is úgy akarja, elmondjak mindent, töviről hegyire, úgy, ahogyan volt. Mert sokan kiáltanak még most is kígyót-békát amazokra – mintha nem lenne elegendő, hogy olyan szörnyű véget értek! –, eretnekeknek és parázna gyilkosoknak nevezik őket, sőt némelyek szerint Leydeni János maga volt az Antikrisztus. Ezek, ha engem meglátnak, elfordítják a fejüket, de akad éppenséggel olyan is, nem is egy, aki ha meglát, karon ragad, bevonszol magával a házba, igaz, nem a fogadószobába, csak a konyhába vagy holmi homályos, szűk és dohos kamrába, és azokról az időkről faggat, a gyilkosságokról meg a fosztogatásról, a tizenhat feleségről és az éhínségről, ami akkoriban a városban dúlt. Nemde úgy vélem én is, kérdezik tőlem, ha már jól kiszörnyülködték magukat, hogy az a néhány hónap maga volt a pokol, és én rájuk hagyom, mert az volt csakugyan. Mások meg, jóval kevesebben és ők is csak olyankor, ha egymás között vagyunk, suttogva és a válluk fölött hátrapislogatva, mártíroknak és az Isten szentjeinek nevezik Jant és társait, a várost meg, amikor az az ő uralmuk alatt állt, az új Jeruzsálemnek. Énrám pedig olyan döbbent áhítattal merednek, mintha én magam is holmi ereklye volnék, valamelyik régi szent lábszárcsontja vagy egy szilánk Urunk keresztjéből. Ők arról faggatnak, hogy ismertem-e közelebbről ezt a Leydeni Jánost – ők úgy mondják, a királyt –, hogy csakugyan ő oldotta-e meg a nyelvemet, ahogy beszélik, merthogy azelőtt néma voltam, hogy láttam-e a tulajdon két szememmel leszállni a főtérre Gábriel arkangyalt, és még sok más effélét is kérdeznek. Irigykedve néznek rám, és azt hajtogatják, milyen szerencsések vagyunk mink, kiválasztottak, hogy már ebben a földi életben megismerhettük, ha csak rövid időre is, a mennyei Jeruzsálemet. Őrájuk is rájuk hagyom, mert hát ebben is van némi igazság, ha úgy vesszük.

Tartalom

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License