Borítószöveg

Sziget a Karib-tengeren. Évszázados titok. Életre szóló kaland...

Cass a Skóciába tartó komp fedélzetén a tájban gyönyörködik, és azon morfondírozik, vajon miért hívta fel éppen őt az apja, amikor már évek óta nem látták egymást. Howard jó nevű természetfotós, egész életében a világot járta, számos gyereke van, most pedig tőle, a legfiatalabbtól kér segítséget.

Kiderül, hogy Cassnek Dominikába kell utaznia, hogy elvigyen egy régi, megfakult térképvázlatot az apja barátjának. Gyerekként már járt ebben a gyönyörű karibi országban, ahol mindig süt a nap, és könnyű az élet. Kísérője is lenne, Ranulph, egy menő újságíró, aki könyvet akar írni Howardról. Ranulph rendkívül jóképű férfi, de undok és modortalan.

Amikor odaérnek, szörnyű pusztítás fogadja őket: hurrikán söpört végig a szigeten. Cass és Ranulph természetesen azonnal felajánlják a segítségüket a helyieknek, és ebben a vészhelyzetben kiderül, hogy Ranolphnak a látszat ellenére mégis helyén van a szíve...

„Szívmelengető, briliáns szerelmes regény” – Heat

Fordította

Svoboda Róbert

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Katie Fforde: Island in the Sun

First published by Century 2024

Published in Penguin Books 2024

Copyright © Katie Fforde Ltd, 2024

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Svoboda Róbert, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Jacqueline Bisset

Névtipográfia © Ruth Rowland

ISBN 978-963-604-469-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Unokatestvéreimnek, dr. Lennox Honychurchnek,

Sara Honychurchnek, Petrea Honychurch Seamannek

és Marica Honychurchnek, valamint a gyönyörű karib-szigeti

országnak, a Dominikai Köztársaságnak ajánlom e könyvet.

Első fejezet

Cass egész nap úton volt. Kora reggel Bristolból Glasgow-ba repült, onnan busszal ment tovább, majd egy másikkal, aztán egy nagy kompra szállt, most pedig erre a kis kompra, amelyen legfeljebb egy tucat autó fért el. Rövidesen odaér.

Mióta az apja elköltözött a távoli skót szigetre az öböl túloldalán, Cass nem találkozott vele. Elég kacifántos volt odajutni, de imádta ezt az utazást. A tájban gyönyörködött, szunyókált is egy keveset, mert igencsak korán indult. Sikerült elérnie FaceTime-on a legjobb barátnőjét, aki Spanyolországban tanult. Rosa elmesélte, mi újság nála, Cass pedig megmutatta neki, milyen csodálatos Skócia egy szokatlanul derűs napon.

Cass nem számított a ragyogó időjárásra, mindig vad szelek, zuhogó eső, olykor hó jutott eszébe, amikor Skócia szóba került. De most, május végén, az ég kék volt, és a fenséges dombok és hegyek a tengeröböl vizén tükröződtek.

Nagyot sóhajtott. Álmatag volt, de boldog, hogy láthatja az apját egy ilyen csodálatos helyen. Ekkor valaki a torkát köszörülte mögötte, mire révületéből kiszakadva megfordult.

Az a feltűnő férfi volt, akit korábban egy ősrégi Land Roverből látott kiszállni. Magas volt, a haja szinte teljesen ősz, de a szemöldöke és a szempillája sötét. Cass most azt is látta, hogy a szeme szürkészöld.

– Te vagy Cass? – kérdezte. Mivel a lány nem válaszolt, folytatta: – Ez a Cassiopeia rövidítése. – Félrebillentette a fejét.

– Igen, én vagyok – felelte a lány.

– Howard, tudod, az apád.

– Igen?

Cass kísértést érzett, hogy megjegyezze, tudja az apja nevét, de inkább nem tette.

– Tudta, hogy ezen a kompon leszek, és megkért, hogy vigyelek el hozzá Corriemore-ba.

Cass bólintott. Próbálta leplezni, de megdöbbentette a férfi. Feltűnő jelenség volt, roppant jóképű, sőt felettébb vonzó.

– Ranulph Gregor vagyok. Pár éve ismertem meg Howardot, még azelőtt, hogy ideköltözött.

– Nos, úgy tűnik, rendben vagy. Vállalom a kockázatot, megengedem, hogy elvigyél apámhoz.

Ranulph nevetett. A nevetése mély volt, és dallamos, ugyanolyan vonzó, mint a külseje.

– Korábban nem jártál még itt, úgy tudom. De csodálatos hely. Eleanor…

– Eleanor?

Howard nem említett Eleanort, de mivel sosem volt híján nők társaságának, nem kellett volna meglepődnie. Jóképű férfi volt, híres természetfotós, és igazán elragadó személyiség.

– Az övé a ház, amelyben Howard lakik. Van pár ingatlanja a környéken.

Cass el tudta képzelni a nőt. Túlságosan napbarnított, emiatt kissé ráncos a bőre, feketére festett a haja, sok arany ékszert visel, skarlátvörösre rúzsozott az ajka, és hófehér fogai vannak. Az apja zsánere.

Ranulph a lány arcát tanulmányozta.

– Nem feltétlenül olyan, amilyenre számítasz – mondta. – De majd meglátod.

Cass erőltetetten mosolygott.

– Hát muszáj lesz, nem igaz?

Bár nem mutatta, csalódott volt. Nagyon örült, hogy látja az apját, és eltöltenek egy kis apa-lánya időt, ami régebben olyan fontos volt mindkettőjüknek. Nem akart osztozkodni rajta valamelyik nőjével, aki vagy erőltetetten próbálna barátkozni, vagy lekezelően viselkedne vele.

De Ranulph némi vigaszt jelentett. Szeretett volna mesélni róla Rosának. Annyira más volt, mint a legutóbbi barátja, akit azért választott, és erre csak most ébredt rá, mert ő volt a legalkalmatlanabb pasi, akit talált. Rosa tetszését sem nyerte el, amikor egy hétre hazajött szabadságra Spanyolországból. Cass akkor döbbent rá, hogy ő sem kedveli igazán a fiút.

Közeledtek a szigethez, az emberek beszálltak az autójukba. Ranulph egy kézmozdulattal a Land Rover felé tessékelte. Kinyitotta az ajtót, és Cass bemászott.

– Régi, de strapabíró – jegyezte meg a férfi. – Még sosem hagyott cserben.

– Remek, nagyszerű – mondta Cass.

Rájött, hogy idegesíti Ranulph. Gyermetegnek és dühösnek érezte magát a társaságában. Remélte, hogy tüskés modora nem tűnik fel a férfinak.

– Szerencsés vagy, hogy ilyen ragyogó időt fogtál ki – mondta Ranulph. – Ritka, de ilyenkor mutatja a sziget a legszebb arcát.

Cass azon kapta magát, hogy megint azt akarja mondani, „remek, nagyszerű”, így csak bólintott.

– Apám elégedett lesz, hogy napsütésben látom az új otthonát.

– Természetesen.

Az út hátralévő része csendben telt. De miután kiszállt, Cass úgy érezte, valami fura történt vele, több, mint egy rövid autózás a göröngyös úton.

– Nem megyek be – mondta Ranulph. – Csak kiteszlek itt, ha nem bánod.

Megállt a ház előtt.

Cass kiszállt. Az apja az ajtóban várta. Egy nő állt mellette, feltehetőleg Eleanor. Howard megindult felé, elvette a táskáját, majd rögtön le is tette a földre, hogy hosszan megölelhesse a lányát.

Csodás volt ismét az apja karjai közt lenni, érezni drága aftershave-je illatát, hogy újra a legkedvesebb lánynak érezhette magát, amiről tudta, hogy így is van. Rádöbbent, hogy nagyon rég látta utoljára. Bár most valamilyen különleges okból hívta meg, jutott eszébe. Meg akarja kérni valamire.

– Ő Eleanor – mondta –, a ház tulajdonosa.

Eleanor félénken mosolygott.

– Helló, Cass! Örülök, hogy végre megismerhetlek. Sokat hallottam már rólad. Csupa jót!

– Üdv! – mondta Cass.

Elgondolkodva szemlélte a nőt. Eleanor nagyon nem hasonlított az apja korábbi nőire. Először is megfelelő korú volt egy hetvenes éveiben járó férfihoz, közelebb állt korban az anyjához, mint Casshez. Nem volt túlzottan lebarnulva, és csak diszkrét sminket viselt. Őszülő haját rendetlen kontyba fogta a tarkóján. Érdekes, ezüstből és tengeri üvegből készült nyakláncot viselt, és bő lenvászon ruhát. Olyan nő, ismerte fel Cass megrökönyödve, aki akár az anyja barátnője is lehetne. Talán tévesen feltételezte, hogy ő és Howard együtt vannak.

– Most magadra hagylak Howarddal egy kis apa-lánya időre. Tudom, hogy már régóta esedékes.

– Eleanor – szólalt meg Howard, mintha meg akarná állítani. – Nem kell elmenned…

– De igen. Sok dolgom van, és ti ketten rég nem láttátok egymást. Itt sem vagyok! De visszajövök megfőzni a vacsorát. – Aztán a karjára vett egy fonott kosarat. – Ó, Cass bizonyára szívesen teázna. Van házi készítésű teasütemény a bádogdobozban – mondta, és elindult a felhajtón a kocsik felé.

– Eleanor itt lakik? – kérdezte Cass.

– Ő a ház tulaja, és igen, itt lakik.

Howard nem mondott többet, amiből Cass mindent értett. Ő és Eleanor együtt vannak, de a nő tapintatos, és hagyott időt Cassnek, hogy megbarátkozzon a gondolattal.

Cass belekarolt az apjába.

– Menjünk be, jó? Nagyon szeretném látni, hogy hol élsz.

– És én meg is mutatom neked.

Cass azt is nagyon szerette volna megtudni, hogy miért hívták meg. Többről volt szó alkalmi látogatásnál.

– Előbb teázzunk, vagy vezesselek körbe?

– Vezess körbe, aztán teázzunk.

Az apja jót nevetett.

– Felteszem a vizet. Nem olyan nagy a ház.

De fényűző volt – kőből épült, huzatos ház kormos viharlámpákkal –, nem egyszerű vityilló, mint amilyenre számított. Emlékezhetett volna rá, hogy az apja mindig talpra esik. Ha házat bérel, hogy befejezze a könyvet, amit már évek óta ír, és amelyben a Galápagos-szigeteken készült fényképei szerepelnek, akkor az egy jó ház. Még kedvezményt is kap. Talán most is ez történt, és Eleanor is része a kedvezménynek, gondolta Cass.

Cass éppen buszon utazott, amikor az apja felhívta. Úgy tűnt, a segítségére van szüksége. A lány nem értette. Miért épp tőle kér segítséget? Ő volt a legfiatalabb és a legkevésbé tanult a családban. Simán megkérhette volna a mostohagyerekeit, akik idősebbek és okosabbak, és a nevük mellett mindenféle címek rövidítései sorakoztak. Mit tehetne érte a kicsi Cass, a család legkisebbje, Howard egyetlen vér szerinti gyereke?

Az anyja, aki már sok éve elvált az apjától, tudott a kérésről. Szülőkként jól kijöttek egymással, és megbeszélték a dolgot. És különben is, miután eljött a lakásból, ahol együtt lakott a most már csak volt barátjával, a skóciai idill helyett a másik választás az lett volna, hogy visszaköltözik az anyjához. Cass nagyon szerette az anyját, és jól kijöttek egy ideig, de nem akart vele élni. A távoli skót sziget vonzóbbnak tűnt. És amellett, hogy az apja többnyire nem volt jelen az életében, olykor-olykor nyaranta eltöltött vele némi időt.

Így hát Cass úgy döntött, nekivág. Howard pénzt utalt a számlájára az útiköltségre, az anyja kocsival elvitte egy panzióba a repülőút előtti este, ahonnan a hajnali fuvar a reptérre egy ütött-kopott kisbuszban része volt a szolgáltatásnak. Amint felszállt a repülőre, Cass hosszú útja északra megkezdődött.

Most pedig követte Howardot, aki körbevezette jelenlegi otthonában.

A házat tervező építész a lehető legjobbat hozta ki a lenyűgöző, bár zord kilátásból, ami a tengerre és pár szomszédos szigetre nyílt. A halovány fapadló és a hozzá illő halovány falak világossá tették az egész házat. Hatalmas üvegbúrás lámpák is voltak áramszünet esetére. A konyhában gránitfelületek fogadták, és egy kávéfőző gép, ami valószínűleg csodákra képes, ha hozzáértő barista kezeli.

A tweedkárpitos heverők kényelmesnek tűntek, és minden bútor karfáján kézi szövésű takarókat látott arra az esetre, ha egy kósza légáramlat mégis bejutna a háromrétegű ablakokon. Mindenütt párnák, puffok és lábzsámolyok. Ez volt az ízléses luxus netovábbja.

– Eleanor sok időt szánt rá, hogy minden ingatlanja tökéletes legyen – mondta Howard. – Az ágynemű nagy szálsűrűségű, ami tudomásom szerint jó dolog, a párnák és a paplanok pedig pehelykönnyűek. Valószínűleg a magyar libatoll a titka.

Cass elgondolkodott, hogy meddig kell maradnia. Nem esne nehezére itt tölteni egy nyarat. Bejárhatná a dombokat, és rajzolhatna, esetleg tanulmányozhatná a környék vadvirágait és a madarakat, ha le tudna rajzolni mozgó célpontokat. Aztán egy kellemes, élményekkel teli nyár után visszamehetne az anyjához a Cotswoldsba, és elkezdhetné a tanárképzőt, amire jobb híján jelentkezett.

El akarta mondani az apjának, hogy nem szereti annyira a fényképészetet, mint ő, és hogy szívesebben rajzol és fest. És tanár sem akar lenni.

Cass nem járt egyetemre. Az iskolában jól szerepelt, de a családja úgy érezte (és ezúttal egyetértett velük), hogy nincs értelme több ezer font adósságot felhalmozni azért, hogy olyasmit tanuljon, amit sosem használna a való életben, miközben valószínűleg ugyanannyit tanulna, ha különböző állásokban dolgozna a való világban.

Művészeti iskolába szívesen ment volna, de az nem tűnt lehetségesnek. Akkoriban nem volt félretett pénzük, amivel támogathatták volna, és Cass igyekezett titkolni a rajzolás és festés iránti érdeklődését, mert tudta, hogy abban még az anyja szerint sincs jövő.

Howard teát főzött, aztán átmentek a télikertbe, ami az Atlanti-óceánra nézett. Bár sütött a nap, és nyugodt volt az idő, a sziklák köré fehér csipkeszegélyt vont habból a fodrozódó víz, ami tisztán látszott, ha az ember felállt, és egyenest lenézett. Előttük a messzeségbe nyúló Atlanti-óceán, a túloldalán pedig ott van Amerika. Tengeri madarak csaptak le és merültek a vízbe, a napfény gyémántként ragyogott az apró hullámokon. Még egyszer már nem lesz ugyanilyen a kilátás, döbbent rá Cass.

– E miatt a szoba miatt vettem ki a házat – jegyezte meg Howard. – Meg akarom ismerni az összes vízimadarat. Láthatod, a teleszkópom mindennap használatban van.

– Értem, hogy miért szerettél bele. Lenyűgöző a kilátás – mondta Cass, majd egy darabig csak állt, és a hullámokat nézte, mintha hipnotizálták volna. – De honnan szereztél tudomást erről a helyről, egyáltalán a szigetről? – kérdezte az apjához fordulva. – Olyan távol van mindentől.

– Ranulphtól. Pár éve ismerkedtünk meg. Egy közös ismerősünktől hallotta, hogy be akarok fejezni egy könyvet, és szükségem lenne egy félreeső helyre, ahol nyugodtan írhatok. Felvette velem a kapcsolatot, és mesélt nekem erről a vidékről, pár fényképet is küldött. Aztán felvettem a kapcsolatot Eleanorral, és eljöttem körülnézni. Rémes volt az idő, de itt akkor is szép volt minden. Azonnal igent mondtam.

– Ranulph itt lakik?

– Többnyire igen. Menő újságíró, aki történetesen könyvet akar írni rólam. Azt hiszem, részben emiatt szorgalmazta, hogy ideköltözzek. – Howard próbált szerénynek tűnni, de nem sikerült neki. – Csodagyerek volt, mindenféle díjakat nyert. De mindezekkel együtt még rendes fickó is. – Odanyújtotta a süteményes dobozt Cassnek. – Meg akartam hívni ma este vacsorára, de Eleanor megvétózta. Azt mondta, te meg én töltsünk el egy kis időt kettesben. Bár ő itt maradt.

– Hálás vagyok érte. Beszélnünk is kellene, apa. Például arról, mit szeretnél kérni tőlem.

Howard legyintett.

– Később, drágám. Inkább te mesélj. Van valami, amit különösen el akarsz mondani nekem?

Cass valamiért képtelen volt rá. Pedig nem nagy dolog. Csak azt akarta elmondani neki, hogy nincs ellenére a fényképészet mint művészi tevékenység, és nem akar tanítani. De jobban érdekli a rajzolás és a festés, amit az idősebb testvérei csak „színezésnek” hívtak. Miért ilyen nehéz? Talán úgy érezte, hogy a fotózás elvetése a rajzolás és festés kedvéért olyan, mintha megtagadná mindazt, ami Howardnak kedves. Majd holnap szóba hozza. Az apjához hasonlóan ő is halogatta a beszélgetést.

– Most nincs, apa. Csak élvezni akarom, hogy láthatlak.

Az ízletes vacsora után, amit Eleanor szolgált fel, Cass aludni ment; kimerült volt az utazástól. Az ágyban fekve élvezte a friss ágyneműt, és büszke volt magára, hogy nem kérdezősködött Ranulphról. De a gondolatra, hogy másnap látni fogja, meglódult a szíve. Úgy aludt el, hogy ő járt az eszében. Milyen kár, hogy egy nagymenő újságírót sosem érdekelne egy ilyen lány, mint ő.

Bár úgy találta, hogy nem néz ki rosszul. A haja, amit a bátyjai répavörösnek mondtak, valójában vörösesszőke volt. Ez a rózsaarany színárnyalat szokatlan a sötét szemszín mellett. Átlagos magasságú és testalkatú volt, sokan szépnek tartották. De az átlagos biztos nem elég egy olyan férfinak, mint Ranulph, gondolta szomorkásan.

Második fejezet

Cass másnap reggel korán ébredt. Megkereste a titkos öbölbe vezető kőlépcsőt, amelyről előző este Eleanor mesélt neki. Az égboltot elnézve ez a nap is melegnek ígérkezett, a víz kék volt, és kristálytiszta. Levette a rövidnadrágját és a pólóját, és anyaszült meztelenül beszaladt a napfénytől ragyogó tengerbe, élvezve a hideg víz érintését a testén. Biztos volt benne, hogy senki sem látja.

Eleanortól tudta, hol van ez a tenyérnyi hely, melyet a kis öblöt övező sziklák kanyarítanak ki az óceánból. Talpa hófehér homokot érintett. Tökéletes miniatűr tengerpart. Eleanor szerint nemcsak védett, hanem jó időben meleg is. Cass úgy érezte, sehol a világon nem találna ilyen csodálatos helyet.

A hátán úszott, amikor meghallotta, hogy az úton jármű közeledik a házhoz. Ez kirántotta az álomszerű állapotból. Egyszerre volt bosszús és izgatott. Ez Ranulph Land Roverje. Miért jön az apjához kora reggel? Még nyolc óra sem volt. Cass gyorsan kiúszott a partra.

Úgy-ahogy megtörülközött, és belebújt a sortjába. Vajon Ranulph meglátta, amint meztelenül úszik? De nem is ez zavarta, hanem a látogatás időzítése. Howard nem volt korán kelő. Lehet, hogy Ranulph ezt nem tudja.

Már majdnem felért a házhoz, közben a haját is befonta, amikor meghallotta a hangokat a tengerre néző télikertből. Valaki nevetett. Ranulph. Nyilván nincs vészhelyzet, gondolta, máskülönben nem nevetnének, de mi lehet a korai látogatás oka?

Cass a szobájába ment, hogy átöltözzön. Nem sminkelte ki magát, furán is nézne ki kora reggel. Aztán készített egy kapucsínót, és a télikertbe ment, hogy megtudja, miért jött Ranulph.

A férfi háttal állt a hatalmas ablaknak, és Cass rádöbbent, hogy megvolt benne mindaz a skót keménység, ami a házból és az időjárásból jelenleg hiányzott. Most alaposabban szemügyre vehette. A haja inkább szürkés, mint fehér. Amikor először látta őt, a napsütésben sokkal világosabbnak tűnt. A sötét szemöldöke és szempillája kiemelte a szemét, ami olyan kékeszöld volt, mint amilyen a tenger lett volna egy kevésbé derűs napon. Nagydarab, jóvágású ember volt, mintha egy strapabíró és nagyon drága túrafelszereléseket reklámozó katalógus lapjairól lépett volna elő. Eszébe jutott róla egy kifejezés, amit valahol olvasott: „Egy ember, aki nem hátrál meg.”

– Helló, Cass! – mondta mély hangon. – Gondolom, nem számítottál rá, hogy ilyen hamar viszontlátsz, ráadásul kora reggel.

– Nem – válaszolta Cass, és várta a magyarázatot. – Reggelire jöttél?

– Howard néhány levelét hozzám dobták be, míg távol voltam, úgyhogy áthoztam, hátha nem boldogul nélkülük. Az egyik egy kiadótól jött.

– Azt hiszem, a szokásos postásunk szabadságon van, mert ritkán kézbesítenek rossz címre – mondta Howard. – De örülök, hogy megkaptam, úgyhogy köszönöm, Ran. És ha már itt vagy, mit szólnál egy reggelihez?

Ranulph Cassre nézett.

– Nem gond?

– Egyáltalán nem – felelte Cass.

Sok egyéb munkája közt egy családi vállalkozásban működtetett szállodában is dolgozott nyaranta. Nemcsak szobalányként, de a reggelinél is segített felszolgálni. Pár alkalommal egyedül kellett levezényelnie a reggeli műszakot. A tojásrántotta volt a specialitása.

Megterítette a nagy, ovális asztalt az étkezőben, majd szólt Howardnak és Ranulphnak. Ebből a helyiségből is remek kilátás nyílt, akárcsak a télikertből.

Az asztalon vaj, méz, üvegben müzli, egy másikban lekvár, a kisebb asztalon pedig kenyérpirító. Cass bevitte a sült szalonnát és a rántottát. A tányérokat előmelegítette. Ez határozottan egy „vendégeink vannak” típusú reggeli volt.

Visszament a konyhába, és bekészítette a kávét a flancos új kávéfőzőbe.

A két férfi épp megpakolta a tányérját rántottával és szalonnával, amikor ismét megjelent.

– Van még mindenféle, marmite, mogyoróvaj, ha kértek… – mondta.

– Köszönjük – mondta Ranulph. – Már így is lenyűgöző ez a bőség.

Megjelent az arcán az a mosoly, amelytől Cassnek elgyengült a térde.

Ne hülyéskedj, mondta magának, miközben leült az asztalhoz. Semmi értelme belezúgnia valakibe itt, a szigeten, ha a nyár végén úgyis elmegy Skóciából.

Már javában ettek, amikor teli kosárral a karján belépett Eleanor.

– Kipakolok, aztán csatlakozom hozzátok. Kértek még kávét? Ó, látom, van bőven. Cass, lenyűgöző munkát végeztél.

Cass tudta magáról, hogy érzékeny, gyakran érezte úgy, hogy lekezelően bánnak vele, amiben nemegyszer tévedett. De Eleanor dicséretét őszintének érezte.

– Köszönöm – mondta elégedetten.

– Mi a helyzet, Ran? Általában nem látunk ilyen korán reggel – fordult a férfihoz Eleanor, és kissé értetlenül Cassre pillantott.

– Hozzám futott be Howard postája – mondta Ranulph. – Gondoltam, legjobb lesz, ha egyből áthozom, hátha sürgős.

– Azt hiszem, van valami, amire vártál, igaz, drá… Howard? – mondta Eleanor.

Cass bátorítóan mosolygott rá, de Eleanor nem vette észre. Az asztalon lévő dolgokkal babrált. Láthatóan kellemetlen volt neki a helyzet.

– Ülj le közénk – mondta Cass. – Mit adhatok? Pirítóst? Vagy a fantasztikus görög joghurtból, amit a hűtőben találtam?

– Ó, csak pirítóst kérek – válaszolta Eleanor.

Cassre mosolygott, aki viszonozta a mosolyt. Sőt Howard is mosolygott.

Nyilván megkönnyebbült, hogy nem nézek csúnyán Eleanorra, gondolta Cass. Furcsa, hogy érdekli, mit érzek. Azelőtt nem foglalkozott ilyen aprósággal.

– Cass – szólalt meg Ranulph. – Mesélnél magadról egy picit? Illik manapság olyat kérdezni, hogy „mivel foglalkozol”?

Cass nevetett.

– Azt hiszem, attól függ, hogy ténylegesen mivel foglalkozik az ember. Én semmi extrát nem csinálok. De ha valaki űrkutató, az nyilván alig várja, hogy rákérdezzenek, gondolom. Van, aki zárkózottabb, és nem szívesen beszél magáról.

Ranulph jóízűen felnevetett.

– De hogy állapítsuk meg, hogy kit illik megkérdezni, és ki nem akar beszélni róla?

Howard ekkor közbeszólt:

– Cass túl szerény, a testvérei mind nagyon sikeresek, de ő az egyetlen, aki csodásan fotózik.

Cass megrökönyödött.

– Honnan tudod? Csak a telefonommal szoktam fényképezni.

Az apja szeretettel rámosolygott.

– Emlékszel, amikor kisebb korodban nálam voltál?

Cass bólintott. Az apja gyakran valami távoli helyen dolgozott, ritka madarak fészkeit kutatta fel, hogy lefényképezhesse, és olykor csatlakozott hozzá. Imádta. Csak a fényképezőgépen kellett osztozniuk.

– Már akkoriban is jó képeket csináltál.

– Jaj, apa! – szólalt meg Cass, bár titokban örült a dicséretnek. – Kedves tőled, hogy így látod, de sehol sem vagyok hozzád képest. És a fényképezőgépek sem olyanok, mint amiket annak idején használtál. Valójában sokkal szívesebben…

– Ugyan már, túl szerény vagy! – vágott a szavába Howard.

Cass érezte, hogy elpirul.

– Emlékszel, amikor elvittelek Dominikába? – folytatta Howard.

– Dominika? – szólalt meg Ranulph. – A kelet-karibi térségben?

– Igen – mondta Howard. – Ismered?

– Az egyetem után jártam ott. De előbb mesélj, mi volt veled és Cass-szel.

– Az utolsó pillanatban kértek fel egy munkára ott – folytatta Howard. – Olyan helyszíneket kellett fotóznom, ahol Jean Rhys élt. Akkoriban nem voltam igazi specialista. Cass épp velem volt, így magammal kellett vinnem.

– Úgy tizenkét éves lehettem – szólt közbe Cass. – Apa rásózott a Jean Rhysről szóló könyv írójának a családjára, de remek emberek voltak, és nagyon jól éreztem magam. Az anyuka mindenfelé elvitt a lányaival együtt. Rémesek voltak az utak, de a lélegzetelállító táj mindenért kárpótolt. Beleszerettem a vidékbe.

– Én is – mondta Ranulph. – Én egy ásatáson vettem részt. Régészetet tanultam az egyetemen, és ott töltöttem egy nyarat. Mély benyomást tett rám.

Cass nézte, ahogy a férfi megvajazott egy szelet pirítóst. Roppant vonzó volt, és az, hogy kötődött a helyhez, amit ő is szeretett, még vonzóbbá tette.

– Érdekes egybeesés, hogy mind ismeritek Dominikát – jegyezte meg Eleanor.

– És nagyon hasznos – mondta Howard.

Miután végeztek az étkezéssel, Ranulph és Howard kiment a télikertbe, hogy Howard készülő életrajzáról beszéljenek.

Eleanor nekilátott leszedni az asztalt, Cass segített.

– Profin csinálod – dicsérte meg Eleanor, látva, milyen hatékonyan pakolja meg Cass a tálcát.

– Dolgoztam egy kis szállodában, ott tanultam – mondta Cass. – Eleanor!

Eleanor épp a mosogatógépbe tette az edényeket.

– Igen?

– Rendben van, ha te és Howard együtt vagytok. Én nem bánom. Biztos nagyon furcsa neked ez a helyzet, de tényleg rendben van.

Eleanor elmosolyodott.

– Többször kértem Howardot, hogy beszéljen neked rólam, mielőtt eljössz, de úgy fest, kerüli a konfliktust, és nem tette.

– Én is ilyen vagyok – mondta Cass megragadva a lehetőséget, hogy könnyítsen egy kicsit a lelkén. – El akarok mondani valamit apának, csak nem tudom, hogyan.

– Mi az? Valami rossz hír?

Cass megvonta a vállát.

– Beiratkoztam egy tanárképző tanfolyamra szeptembertől. De valójában nincs kedvem hozzá. Nem akarok tanár lenni.

– Én sem akarnék az lenni – mondta Eleanor. – Nagyon szeretem a gyerekeket, de a tanári munkához ennél több kell.

– Pontosan! – mondta Cass élénken. Örült, hogy valaki végre megérti. – Azt hiszem, a családomban mindenki úgy gondolja, hogy „rendes” szakmát kellene szereznem, és bizonyára igazuk van, de a tanárság nem nekem való.

– Akkor mi való neked, Cass?

A lány Eleanorra nézett, aki figyelmesen hallgatta, láthatóan tényleg érdekelte a dolog, de képtelen volt elmagyarázni neki, hogy képzőművészettel akar foglalkozni, akkor is, ha nem mehet művészeti iskolába.

– Kell még egy kis erőt gyűjtenem, mielőtt elmondom – válaszolta. – De nemsokára megtudjátok. Az, hogy te vele vagy, sokat jelent.

– De ugye elmondod Howardnak, hogy nem akarsz tanár lenni?

– Igen.

A gondolat félelmetes volt, de akkor is le kell mondania az egyetemi helyéről. Minél előbb, annál jobb.

– Ugye tudod, hogy nem fogja bánni? Mint a legtöbb szülőnek, neki is az a fontos, hogy boldog légy. És nagyon nagyra tart téged, Cass.

Cass nevetgélve válaszolt:

– Fogalmam sincs, miért.

– Menj csak, és csináld, amit szeretnél – mondta Eleanor. – Én befejezem itt a munkát.

Cass a hátizsákja mélyén lapuló rajztömbjére és a ceruzáira gondolt.

– Köszönöm, úgy lesz!

Harmadik fejezet

Cass a rajztömbjével és a ceruzáival elvonult egy nyugodt helyre. A rajzolást meglehetősen intim dolognak tartotta. A testvérei csúfolták miatta, az anyja az egekig magasztalta, amit erőltetettnek érzett, az apja pedig… ki tudja, ő hogyan reagálna. Cassnek fogalma sem volt, jó-e, amit csinál, de azt tudta, hogy szinte bármit lerajzol. Bár biztos volt benne, hogy ennél azért több kell.

Miközben lerajzolta egy ismeretlen növény finom mintázatú leveleit, belé villant, hogy milyen boldog, amikor egyszerű, természetes dolgokat örökít meg. Később majd utána kell néznie, hogy mit rajzolt, de abban a pillanatban nem kellett tudnia a növény nevét. A szeme és a keze volt a lényeg, főleg a szeme.

Annyira elmerült a munkában, hogy csak akkor jutott eszébe visszamenni a házba, amikor betelt a rajztömbje.

Eleanor fogadta a konyhában.

– Cass! Jól vagy? Már készültünk keresőcsapatot küldeni utánad. Azaz meg akartuk kérni Rant, hogy tartsa nyitva a szemét idefele, hátha meglát. Átjön vacsorára.

– Nagyszerű! – mondta Cass. – Apa teázott már? Vigyek neki egy csészével?

– A vitorlarúd fölé kúszott a nap, úgyhogy már whiskyzik – válaszolta Eleanor. – Te mit kérsz?

– Teát, ha kapok mellé a csodás teasüteményedből. Nem ebédeltem. Nem csoda, hogy éhen halok.

Eleanor rámosolygott.

– Mindjárt beviszem neked. Te csak beszélgess apáddal. Már alig várta, hogy cseveghessen veled.

– Szia, drágám! – üdvözölte Howard, amint Cass belépett a szobába, és megpuszilta. – Mivel töltötted az idődet?

– Ezzel-azzal – felelte Cass. – De ha már kettesben vagyunk, szeretnék mondani neked valamit.

– Igazán? Remélem, nem rossz hír.

– Nem igazán rossz. Csak annyi, hogy nem akarok tanár lenni. Mégsem vágok bele az egyetembe.

Howard kissé megdöbbent a hír hallatán.

– Akkor ne légy tanár – mondta aztán. – A szívedre kell hallgatnod, drágám. Mit súg?

Annak ellenére, hogy Howard lazán fogadta a vallomását a tanárképzéssel kapcsolatban, Cass még nem volt felkészülve rá, hogy elmondja, művész akar lenni. Még nem.

– Ebben a pillanatban azt súgja, hogy ennem kell valamit. Elfelejtettem ebédet vinni magammal.

– Merre jártál?

– Felfedezőúton, bebarangoltam a környéket. Szép itt. Tudom, hogy az elképesztő időjárás miatt van, de akkor is imádom!

Cass remélte, hogy ez megmagyarázza, miért volt sokáig távol.

– Készítettem neked szendvicseket – mondta Eleanor, aki épp belépett a szobába, és letett az asztalra egy tálcát. – Természetesen itt a keksz és a tea. Ranulph átjön vacsorára, úgyhogy nyolckor eszünk.

Cass jóízűen beleharapott a vajjal megkent, sonkával és salátával megpúpozott házi kenyérbe.

Howard megköszörülte a torkát.

– Eleanor megszidott, amiért nem beszéltem neked kettőnkről – mondta –, úgyhogy most elmondom, miért kérettelek ide.

– Ugye nincs baj, apa? – kérdezte riadtan a lány.

– Nincs. Ellenben fontos mondanivalóm van. Szeretném, ha elmennél helyettem Dominikába.

Cass nagyot nyelt, majd ivott egy korty teát.

– Tessék?

– Szeretném, ha elmennél helyettem Dominikába. El kell vinned valamit, ami hosszú évek óta a birtokomban van, és már réges-rég vissza kellett volna juttatnom.

– Mi az?

– Egy térkép, ami elvezethet a petroglifához.

– Sajnálom, de fogalmam sincs, mi az.

Cass azt már megszokta, hogy a féltestvérei jelenlétében hülyének érzi magát, de az apjáéban nem.

Howard nevetett.

– Kevéssé ismert szó. Sziklarajzot jelent. Lényegében kőbe karcolt vagy rajzolt arcok, ember- vagy állatalakok. Általában őskoriak, ez esetben a prekolumbiánus időből valók. – Elgondolkozott, majd hozzátette: – Legjobb lesz, ha az elejétől kezdem.

Újratöltötte a poharát.

Cass elvett egy darab teasüteményt, és kitöltötte a csészéjébe a maradék teát.

– Úgy két hete kaptam egy e-mailt. Egy régi barátom fiától, Bastiantól jött, aki az apja egyik publikációjában látta a nevemet, ezért keresett meg. Reméli, hogy tudok neki segíteni. – Ivott egy korty whiskyt. – Edward, Bastian apja, és én hajdanán megpróbáltuk felkutatni a petroglifát, még azelőtt, hogy veled Dominikában jártam. Nem találtuk meg. Tudtam, hogy Edward nagyon szeretett volna egy fényképet róla, és én is vissza akartam menni, hogy megkeressem és lefotózzam. De végül nem mentem. Reméltem, hogy Edward talál valaki mást, aki felvételt készít róla, de úgy fest, nem sikerült neki.

– Szomorú – mondta Cass.

Howard bólintott.

– Rettenetesen érzem magam, mert volt egy térkép is, hogy hol keressük. Egy idős férfi rajzolta, aki a földjére tartva nap mint nap elment a sziklarajz mellett. Edward úgy vélte, odatalálunk, de nem jártunk sikerrel. Bastiannak a saját szemével kell látnia a petroglifát.

– Nem tudod beszkennelni a térképet, és elküldeni… Bastiannak?

– Kétlem, hogy az megfelelő minőségű kép lenne. Egy nagyon halvány rajzról van szó. Mindenesetre Bastian szeretné az eredetit felhasználni. Tanulmányt ír a sziget történelméről, aminek a sziklarajz is része. Meg kell találnia. Úgy érzem, tartozom neki ezzel. A legbiztonságosabb mód, hogy eljuttassuk hozzá, ha te viszed el, személyesen.

– Nem lehetne futárszolgálattal megoldani? – kérdezte Cass.

– Kétlem, hogy Dominika be van rendezkedve ilyesmire, és aggódnék. Mennék magam is, ha nem lenne a munkám. Most nem tudok időt szakítani erre – mondta, és bánatosan mosolygott. – Már így is szorít a határidő.

– Elmenni Dominikába nem túl nagy nehézség – mondta mosolyogva Cass. – Ahogy az előbb említetted, sok emléket felidézett bennem.

– Például?

– Összefolynak a képek, de a vízesésekre határozottan emlékszem, és a folyókra. Jókat lehetett bennük úszni! – mondta nevetve. – Tojásokat vittünk a partra, és elástuk a meleg iszapban.

– A vulkán közelében?

Cass bólogatott.

– Perceken belül megfőttek.

– Melyik volt a kedvenc helyed?

– Nehéz kérdés, de emlékszem, hogy az utolsó nap, mielőtt hazaindultunk… Mi is volt a neve? Patricia? Elvitt minket egy hegytetőre. Rettenetes utakon mentünk, egy örökkévalóságig tartott…

– Syndicate település. Ahol a papagájok vannak.

– Igen! Tényleg láttunk papagájokat, de leginkább a fákra emlékszem. A hatalmas gyökerekre, szinte szoba méretű volt köztük a tér.

– Igen, az. Sloanea caribaea, ha jól tudom – mondta Howard. – Bocsánat, hogy közbevágok, úgy emlékszem, ezt hallottam akkoriban. Erre emlékszem, de arra nem, hogy megmostam-e a fogamat, vagy sem.

Cass mosolygott. Az apja ugyanolyan éles elméjűnek tűnt, mint mindig, de belenyilallt a felismerés, hogy a hetvenes évei közepén jár már.

– Így hívják? De az lepett meg a legjobban, hogy volt egy látogatóközpont odafent. Nagyon magasra mentünk, apró banánültetvényeken keresztül, de szinte egy lelket sem láttunk. Úgy éreztem, hogy a világ tetején járunk, és ott volt az a központ, ahol sok mindent meg lehetett tudni, meg egy kis stand. Vettem egy fából faragott gyöngyökből fűzött nyakláncot. Talán még megvan valahol – mondta tűnődőn. – Mit szeretnél, mikor induljak?

– Amint lehet. Bastiannak határidőre kell leadnia az írását, nem késlekedhet. Pénzbeli díjazást is ajánlottak neki, több ezer fontot, és valószínűleg felkérik majd, hogy könyvvé egészítse ki a dolgozatát. De természetesen nem csak ő van versenyben a díjért. Szép summa, így többen is pályáznak rá.

– Hátráltatta, hogy nincs nála térkép? Mármint a tanulmány megírásában.

– Lehet. Sok időt töltött a petroglifa felkutatásával. Be kell bizonyítania, hogy létezik. Én vagyok az utolsó reménye, hogy megtalálhatja. Vagyis igazából te vagy az.

Cass nagyot sóhajtott.

– Ez óriási felelősség.

– Tudom. De bízom benned. Megfelelő öltözékre lesz szükséged, én pedig gondoskodom róla, hogy Bastian elszállásoljon. Mondjuk, pár héten belül.

Cass izgatott volt.

– Kissé más, mint amit erre a nyárra terveztem. Úgy gondoltam, itt maradok. De nagyon szeretnék visszamenni Dominikába.

– És nem csak a térképet kellene elvinned – mondta Howard. – Szeretném, ha lefényképeznéd a sziklarajzot.

– De csak készült róla fotó az évek során!

Casst megrémítette a feladat. Az egy dolog, hogy el kell vinnie egy térképet, de egészen más megtalálni valamit, amit harminc éve láttak utoljára.

– Bastian e-mailje szerint nem. Nagyon szeretném, ha megtennéd. Kérlek, Cass!

Cassnek ez rettentően hízelgett, de meg is rémítette.

– Természetesen megtennék minden tőlem telhetőt, de…

– Meg tudod csinálni, Cass. Képes vagy rá.

Valamivel később Cass elment zuhanyozni. Kavarogtak a fejében a gondolatok, és úgy érezte, a testére zúduló meleg víz majd megnyugtatja. A haját is meg kellett mosnia, csupa só volt a reggeli úszástól.

Felöltözött, kisminkelte magát, aztán megkereste az apját. A télikertben találta Eleanor és Ranulph társaságában, aki elhallgatott mondat közben, mint akit tetten értek. Nyilván róla beszéltek.

– Drágám! – szólalt meg Howard. – Ranulph korán érkezett. Hírei vannak.

– Igen, de attól tartok, nem jó hírek. A telefonom hurrikánveszélyre figyelmeztet. Továbbra is kötődöm a szigethez, bár rég jártam ott. Szóval hurrikán tart egyenest Dominika felé.

– Istenem! Ez rettenetes! – kiáltott fel Cass.

– Ha kis hurrikán, egyes vagy kettes fokozatú, akkor jól átvészelik – mondta Ranulph.

– Utánanéztünk – szólalt meg Eleanor. – Egyre erősödik.

– Könnyen lehet, hogy elkerüli a szigetet – mondta Ranulph. – Nem biztos, hogy lecsap Dominikára. Howard! Nem bánnád, ha megnézném a laptopodon, hogy alakul a dolog?

– Parancsolj.

Rövidesen már mind az időjárási térképet nézték.

– Belegondolni is fura, hogy alig pár órája még arról beszéltünk, hogy elmegyek lefényképezni a sziklarajzot, most meg itt aggodalmaskodunk egy hurrikán miatt.

Cass a heverő karfájára könyökölt. Minden nagyon gyorsan történt.

– Bastian rátalált a sziklarajzra? – kérdezte Ranulph. – Elképesztően sokat tud a szigetről. Találkoztam vele párszor. Igazán lenyűgöző.

– Sajnos nem találta meg – mondta Howard. – Ha megtalálná, az igazolná az apja történészi és antropológiai munkásságát. Bebizonyítaná, hogy már nagyon korán, a prekolumbiánus korban emberek laktak a szigeten. Más akadémikusok tagadják ezt. A díj felől döntő bizottság szeretné, ha így lenne. De bizonyíték nélkül nem tudják odaítélni a díjat. És ahogy Cassnek mondtam korábban, többen is versenyben vannak a pénzdíjért.

Pár percig hallgattak.

– Képtelen vagyok elviselni a gondolatot, hogy azt a gyönyörű szigetet feldúlja egy hurrikán – szólalt meg Cass.

– Holnap reggelig várnunk kell, akkor talán már többet tudunk – mondta Ranulph. – De az ott élőket figyelmeztetik. Megtehetik a szükséges lépéseket. Nem ez az első hurrikán a térségben.

A férfi gyengéden beszélt, amit Cass kissé lekezelőnek érzett.

Egy ideig hallgattak. A monitort figyelték.

– Ideje megvacsoráznunk – szólalt meg Eleanor. – Minden kész van.

Bár az étel nagyon ízletes volt, és Howard kitűnő bort adott mellé, azon töprengtek, mi zajlik több ezer mérföldnyire tőlük. Komor volt a hangulat.

Cass nem kért az italból, amivel az apja kínálta az étkezés után.

– Megyek aludni – mondta. – Reggelig úgysem fogunk biztosat tudni a hurrikánról.

– Azt hiszem, én is lefekszem – csatlakozott hozzá Eleanor.

– Ran! – szólalt meg Howard. – Kérsz még egyet, mielőtt követjük a példájukat?

Ranulph bólintott.

– Gyalog jöttem.

Cass nem aludt jól, és korán ébredt. Tudni akarta, milyen pusztítást végzett a hurrikán, de nem szívesen verte volna fel a többieket, hogy kiderítse, így fogta a törülközőjét, és lement az öbölbe úszni. Mindent nyugalmasnak és idillinek érzett, de ugyanez a víztömeg, az Atlanti-óceán, lehet, hogy óriási hullámokat vet több ezer mérföldnyire innen. Csupa feszültség volt, amikor visszament a házba. Mi történhetett Dominika szigetén az éjszaka?