A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Give Me Love (Rose Canyon #2), 2022

Fordította
FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Willow Creek Valley 1–4., 2022–2023

Szeress és emlékezz (Rose Canyon 1.), 2023

Copyright © 2022. GIVE ME LOVE by Corinne Michaels

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-33-4

Ajánlás

Az Instagram „csináld magad” videókat készítő influenszereinek, akik rendre olyan projektekkel látnak el, amelyek a férjemet az őrületbe kergetik, nekem pedig lehetővé teszik, hogy halogassam a munkát, amikor írnom kellene. Alig várom, hogy még több ötletet kapjak olyan dolgok barkácsolásához, amelyeket képtelen vagyok kivitelezni, viszont órákig fogom bámulni a videókat róluk!

Kedves Olvasóm!

Mindig is az volt a célom, hogy gyönyörű, szívbe markoló szerelmi történeteket írjak, amelyek maradandó nyomokat hagynak. Ugyanakkor szeretném, ha minden olvasóm kényelmesen érezné magát. Ezért ha szeretnél tisztában lenni az esetleges felkavaró tartalmakkal, kérlek, kattints a könyv weboldalára vezető alábbi linkre, ahol egy lenyíló részt találsz a témában. Ha erre nincs szükséged, kérlek, lapozz tovább, és remélem, szeretni fogod ezt a könyvet, amelyet teljes szívemből írtam, és tárok eléd!

A könyvhöz tartozó tartalmi figyelmeztetés az alábbi linken érhető el:

https://corinnemichaels.com/books/give-me-love/

ELSŐ FEJEZET

Emmett

Ez nem történhet meg.

Kizárt, hogy Blakely Bennett itt legyen Rose Canyonban. Kizárt, hogy Brielle és Spencer esküvői fogadásán lássam viszont. Neki Washingtonban kellene lennie, nem pedig Oregonban.

Ez egy álom. Vagy rémálom, attól függően, hogy miért jött ide.

– Nagyszerű – morgom, miközben nézem, ahogy a nő, aki álmaimban kísért, úgy sétál át a termen, mintha az övé lenne.

– Ki az? – kérdezi Brielle Spencertől.

Egy jókora problémahalmaz, meg még egy nagy rakás olyan dolog, amit igyekeztem kitörölni az emlékezetemből. A hajamba túrok.

– Bassza meg!

– Öhm, Emmett? – ragad vállon Spencer. –  Ez csak nem…

– De igen.

Brie hangosan felprüszköl.

– Beavatnál engem is?

– Ő itt Blakely Bennett. Emmett-tel együtt szolgált a seregben.

– Áh! Ők ketten barátok? – kérdezi Brie, de nem bírom levenni a tekintetemet Blakelyről. Megállás nélkül azon agyalok, mégis mi a fenét kereshet itt.

Azt tettem, amit kért tőlem.

Nem okozok neki kellemetlen perceket.

Selymes sötétbarna haja minden megtett lépésnél libben és hullámzik körülötte. Látom, ahogy a sárgával pettyezett meleg barna szeme engem figyel.

– Azt hiszem. Magasabb rendfokozatban volt Emmettnél, ő volt a harctéri mentőkatona az egységénél.

Spencer felé fordulok. Kell egy másodperc, hogy összeszedjem magam. Olyan látni ezt a nőt, mintha a napba néznél. Fájdalmas, és még jóval azután is ott lebeg előtted a képe, hogy elfordítottad a tekinteted.

– Nem. Ugyanaz volt a rangunk – tisztázom. Mindketten altisztek voltunk, és ő nem állt rangban felettem.

– Ide a rozsdás bökőt, hogy a csaj a főnöke volt – suttogja Spencer diszkréten Brielle-nek.

Ezért később még szétrúgom a seggét.

És már ide is ért. Itt áll meg pont előttem, és istenemre esküszöm, kurvára nem kapok levegőt. Annyira gyönyörű, annyira… minden, és még mindig nem érzem eléggé méltónak magam ahhoz, hogy a jelenlétében tartózkodjam. Soha nem is éreztem.

Még mindig a lábai elé akarok borulni, és ez felbosszant.

– Helló, Maxwell! – Az a lágy, édesen angyali hangja körém borul.

Csakhogy valójában jobban ismerem ennél, és tudom, hogy Blake-ben nincs semmi angyali. Ez a nő képes álmodban megfojtani, és épp ezért soha nem kellett volna megbíznom benne.

– Bennett – bököm ki egy lélegzettel.

Blake Spencer felé fordul, és egy pillanatra sem hervad le arcáról a mosoly.

– Gondoltam, hogy te vagy az, Cross. Boldognak tűnsz!

Megölelik egymást, én pedig összeszorítom az állkapcsomat, nehogy valami hülyeség csússzon ki a számon. Spencer boldog házasságban él, és cseppet sem érdekli Blake. Engem sem érdekel. Egyáltalán nem. Ő csak… Blakely.

Spencer hátrébb húzódik, de a karját nem engedi el.

– Azért tűnök annak, mert az is vagyok. Jó látni téged, Blake!

Aki továbbra is úgy beszél hozzá, mintha én itt se lennék.

– Téged is, és úgy hallom, az esküvődet ünneplitek.

– A hír igaz – bólint Spencer. – Ő itt a feleségem, Brielle.

Blakely a füle mögé igazítja a haját, aztán kezet ráz Brielle-lel.

– Örülök, hogy megismerhetlek! A férjedet az egyik kiképzési gyakorlatunkról ismerem. Sok boldogságot kívánok mindkettőtöknek!

– Köszönöm!

Ennyi bájcsevegés éppen elég volt. Blakely nem véletlenül szelte át az országot anélkül, hogy előtte megeresztett volna egy hívást. Akar tőlem valamit, és szeretném tudni, hogy pontosan mit.

– Mit keresel itt, Blakely? – kérdezem.

Blake oldalra billenti a fejét, és megrebegteti azokat a hosszú, sötét szempilláit.

– Azért jöttem, hogy lássalak, drágám.

Ezt nem hiszem el, hazudik. Feltételezem, megkapta a válóperes papírokat, és ez csak valami ügyes fogás, hogy felbosszantson.

– Már hónapokkal ezelőtt elküldtem neked a papírokat.

– Nem azok miatt jöttem – int a kezével. – Valami más hozott ide.

Spencer megköszörüli a torkát.

– Miféle papírok?

– Válási papírok – feleli Blakely vállat vonva.

Legszívesebben üvöltenék, de inkább csak felnyögök, és végigsimítok a tenyeremmel az arcomon.

– Jézusom!

– Te házas vagy? – Brielle valósággal kiabál.

Kíváncsiskodó emberek hada fordítja felénk a fejét. Remek, tényleg mindenki ezen fog csámcsogni.

Spencer és Brielle felé nézek.

– Igen, Blakely Bennett a feleségem. És most, ha megbocsátotok, beszélnem kell vele odakint.

Megragadom a kezét, és a nagy üvegajtó felé húzom. A feleségem kicsit sem zavartatja magát, és gyorsan búcsút int mindenkinek, aki jelenleg bámul minket.

– Biztosra veszem, hogy hamarosan találkozunk!

A fenéket fog velük hamarosan találkozni. Visszapakolom a seggét egy repülőre, és hazaküldöm, amint lehet. Valahányszor a közelemben van, rosszul alakulnak a dolgaim. Azt is elfelejtem, ki vagyok, és azzá a férfivá változom át, akire szüksége van, de akit soha nem fog akarni.

Vagy akit akar, de nem fog választani.

Távolságot kellett tartanom kettőnk között, de úgy tűnik, elszámoltam magam, hogy mekkora távolság tarthatja távol tőlem.

Amint kiérünk a hátsó teraszra, a hűvös levegő segít kitisztítani a zavaros elmémet.

– Ki vele! – mondom egy kicsivel erélyesebben, mint ahogy szándékoztam.

– Csak finoman, Emmett… te nem szoktál faszfejkedni.

– Te pedig nem azért vagy itt, mert hiányoztam.

– Tényleg nem ezért jöttem, de igenis hiányzol – mosolyog. – Hogy vagy? Hallom, te lettél ennek a városkának a seriffje.

Egy pillanatra lehunyom a szemem, és felsóhajtok.

– Igen, az vagyok. Nos, gyakorlatilag a megye seriffje vagyok, de itt állok szerződéses munkaviszonyban.

– Oké, és hogy vagy?

– Remekül – hazudom.

– Jó tudni.

– Miért vagy itt, Blakely? – szűröm az összeszorított fogaim közül. – Elküldtem neked a válási papírokat, készen állok rá, hogy egyszer s mindenkorra lezárjam ezt az egészet, de te még mindig nem küldted vissza az aláírt példányaidat. Szóval mi más hozott volna ide, ha nem az, hogy mindketten megkapjuk, amit akarunk?

– Ahogy már mondtam, nem a válás miatt vagyok itt, amit egyébként soha egyetlen szóval nem említettem, hogy akarnék.

Nem, soha nem említette, hogy válni akar, csak éppen tökéletesen világossá tette, hogy nem akar engem, akkor, amikor aznap este otthagyott. Hangosan fújom ki a levegőt.

– Kicsinálsz!

– Nem. Azért vagyok itt, hogy biztosítsam, ne tegye meg ezt valaki más.

Ez a nő teljesen összezavar.

– Oké…

– Később még meg fogod köszönni nekem.

– Vagy elárulhatod, hogy szerinted ki fog kicsinálni.

Nyilván senki. Egy szavát sem hiszem ennek a nőnek.

– Tervezem, de előbb nem kérdezed meg, hogy vagyok? – vált témát Blakely.

– Addig nem, amíg nem válaszolsz az eredeti kérdésre.

Megvonja a vállát, és a korláthoz lép.

– Ez a hely gyönyörű. Pontosan olyan, amilyennek leírtad. Egészen eredeti és festői, az emberek pedig mind roppant kedvesek. Alig pár percembe telt, hogy megtaláljalak.

A helyiek néha egészen esztelenül viselkednek. Nincs veszélyérzetük, meg fogalmuk sem arról, hogy mekkora kárt lehet okozni olyan alapvető dolgokkal, mint elárulni egy személy tartózkodási helyét. De neki és nekem van fogalmunk róla. A katonai kiképzés évei elővigyázatosságot vertek belénk mindennel és mindenkivel szemben.

– Igazán örülök, hogy nem okoztak csalódást a leírásaim – felelem. Nincs sok kedvem csevegni. – Bennett?

– Igen, csillagom?

– Most komolyan?

– Két és fél éve nem láttuk egymást. Hiányoztál. Bepótolhatnánk egy kicsit a lemaradásunkat, aztán ígérem, hogy elmondom, miért vagyok itt, és meddig tervezek nálad maradni, amibe bele kell egyezned, mivel a környéken nincs szálloda.

– Nem.

– Melyik részére mondasz nemet?

Az ég felé fordítom a tekintetem, és isteni közbeavatkozásért fohászkodom.

– Az összesre. – Mély, morajló nyögés szakad fel a mellkasomból. Senki nem őrjít meg úgy, ahogy ő. És a legrosszabb az egészben, hogy jelen pillanatban csakis arra vágyom, hogy megöleljem, és addig csókoljam, amíg el nem olvad a karomban.

– Hiányzott ez a brummogó hangod – vigyorog.

Nekem meg az irányítás hiányzik, márpedig az a közelében kicsúszik a kezemből.

– A türelmem a végét járja – közlöm vele.

– Akkor csak légy kedves, és kérdezd meg szépen, mivel foglalkozom mostanában. Ki tudja, talán még választ is kapsz.

Sok mindent lehet mondani erről a nőről, de egy biztos: nem manipulatív. Ő és én mindig is eléggé becsültük egymást ahhoz, hogy őszinték legyünk a másikkal. Amikor egy csapat katonát irányítasz, meg kell tudnod bízni abban, aki fedez téged. Blakely és én azonnal egy csapatot alkottunk. Én irányítottam a logisztikát, ő pedig a szanitécünk volt. Ő gondoskodott a katonák ellátásáról, én meg az ő biztonságáért kezeskedtem.

Legalábbis megpróbáltam.

Nem a jó okokból házasodtunk össze. Vagy talán akkoriban még jónak számítottak. Mindketten egyedülállók voltunk, némi plusz pénzhez szerettünk volna jutni, és még inkább azért tettük, mert én nem akartam, hogy másik egységhez helyezzék át.

Szigorúan a papírok miatt csináltuk – egészen addig, amíg bele nem szerettem.

Hogy is ne szerettem volna bele?

Ő maga a megtestesült tökéletesség, leszámítva azt a tényt, hogy nem hajlandó szeretni senkit.

Ez a része nem annyira átkozottul tökéletes.

– Mivel foglalkozol mostanság, gyönyörű feleségem? – kérdezem nyugalmat kényszerítve a hangomra, ami feszültséggel telt meg attól, hogy itt állok előtte.

– Milyen drága vagy, hogy érdeklődsz – siklik a keze a mellkasomra, amitől ismerős áramlat fut át rajtam. A tekintete összetalálkozik az enyémmel, és amikor elakad a lélegzete, akkor tudom, hogy ő is érzi. Hátralép, megrázza a fejét.

– Egy washingtoni székhelyű magánnyomozó-irodát vezetek.

Ez kissé lesokkol.

– Tényleg? Mikor szereltél le a hadseregtől?

– A te leszerelésed után irodai munkát vállaltam az FBI-nál. Úgy volt, hogy én fogom vezetni a harctéri mentőkatonák kiképzését náluk, de végül az eltűnt személyekkel foglalkozó ügyosztályukon kötöttem ki. Miután én is leszereltem, úgy döntöttem, Washingtonban maradok, de a bürokrácia miatt otthagyom az FBI-t, és saját céget alapítok, mivel a nyomozást nagyon élvezem.

– Hogy mit csináltál?

– Nem nagy ügy, ez két hónapja történt.

– De miért mondtál fel?

– Mert elegem volt abból, hogy a kormány rendelkezik felettem. A hatalmi játszmák meg az a sok dráma… nevetséges az egész. Mostanra már szert tettem pár ügyfélre, az FBI-nál szerzett kapcsolataimat pedig információszerzésre tudom használni.

– Illegális információszerzésről beszélünk?

– Kérlek… – fújtat egyet. – Engem nem kötnek ugyanazok a szabályok, mint azt, aki ügynökségnek dolgozik.

– Rendben, szóval felcsaptál magánnyomozónak. De mit keresel itt?

Blakely a korlátnak támaszkodik, és hosszú lábait a bokájánál keresztezi egymáson.

– Az eszemben jártál, Emmett.

Megdöbbent a beismerése. Nem mintha nem álltunk volna közel egymáshoz vagy a barátságunk valaha is megingott volna, egészen addig a pillanatig, amíg ott nem hagyott aznap este. Addig a pillanatig, amíg rá nem jöttem, hogy nem maradhatok a közelében, mert akkor csak még jobban beleszeretnék a feleségembe.

– Te is az eszemben jártál. – A beismerés könnyedén csúszik ki a számon.

Ellöki magát a korláttól, és közelebb lép.

– Akkor miért nem hívtál?

– A telefonvonal kétirányú, kicsim…

Elvigyorodik.

– Te tartoztál nekem előbb egy hívással, tudod, miért.

Mert két és fél év alatt a számtalan nekem küldött levele után az egyetlen válasz tőlem egy egysoros e-mail volt, azután pedig beadtam a válókeresetet.

– Figyelmeztetnem kellett volna.

– Az jó lett volna.

– Nem nagyon jutott eszembe, tekintve, hogy lényegében szobatársak voltunk, magasabb fizetésért.

Blakely közelebb lép, sötét haján megcsillan a lemenő nap fénye.

– Még mindig fáj, Emmett, hogy egyetlen üzenetet nem bírtál írni. Hogy évek óta nem válaszoltál, hány e-mailemre is…? Aztán az a fickó megjelent a semmiből, átadta nekem a papírokat, és közölte, hogy kézbesítve vannak. És még csak arról a szarságról sem beszéltünk soha, ami elvezetett idáig.

Jókora seggfejnek érzem magam, de túl kellett esnem rajta. Mindketten a múltban élünk, amely hazugságokra épült. Fel kell szabadítanom magam, hogy élhessem az életem, és tovább tudjak lépni. Mert amikor rájöttem, hogy belezúgtam… És hogy a szó minden átkozott értelmében a házastársa akarok lenni, akkor emlékeztetett arra, hogy ez miért is nem lehetséges.

– Azt hittem, nem ezért vagy itt.

Megvonja a vállát.

– Nem ezért vagyok itt, de mondhatni, te koronázod meg a kis kiruccanásomat. Azért vagyok itt, mert jókora szarba keveredtél, öregem, én meg szerető és odaadó feleségedként idesiettem, hogy kihúzzalak belőle, még mielőtt holtan végeznéd.

MÁSODIK FEJEZET

Emmett

~Két és fél évvel korábban~

– Szüksége van még valamire, főtörzsőrmester? – kérdezi az ápolónő, miközben egy újabb takarót terít rám. Főtörzsőrmester. Még mindig nem szoktam meg. Két napja léptettek elő, végre magasabb rendfokozatba kerültem a feleségemnél, és most ünneplés helyett Németországban lábadozom egy lőtt sebből.

– Jó lenne valaki, akinek vannak információi az egységemről.

– Uram?

– Utána tudna járni, hogy van-e bárkinek friss információja a többi sérülésről az egységemben?

Azt hittem, mostanra már legalább tudni fogok valamit.

Szomorú mosollyal néz rám.

– Meglátom, mit tehetek.

Bólintok. Már látom, hogy ebből úgysem lesz semmi.

Körülnézek a barátságtalan szobában, és ki nem állhatom a gondolatát, hogy itt vagyok ahelyett, hogy a terepen harcolnék az embereimmel.

Három nappal ezelőtt lövés ért, ezért ide küldtek. Három napja dekkolok itt, aggodalmaskodom, és töröm a fejem azon, hogy vajon mi lehet az egységemmel. Fogalmam sincs, biztonságban vannak-e, vagy hogy egyáltalán ki élte túl.

Murphyt velem együtt szorították sarokba, aztán Hunt szerzett némi előnyt, és megpróbálta közölni a helyzetünket az evakuáló csapattal.

Biztos vagyok benne, hogy Dunegan nem élte túl. Mély volt a sebe, és… Istenem, ki kell derítenem! Az egyetlen öröm az ürömben, hogy Blakelyt három hete áthelyezték egy másik egységhez. Nem tudom, képes lennék-e most lélegezni, ha ő is velünk lett volna. Nem feküdnék most itt az ágyban, hanem eszemet vesztve, tébolyodottan kutatnék utána.

Kopognak az ajtón, és belép a sebész.

– Maxwell főtörzsőrmester, hogy van ma?

– Jól vagyok. Sokkal jobban is leszek, ha információval tud nekem szolgálni a csapatomról.

– Bárcsak mondhatnék bármit, de nem tudok.

– Százados, ha a maga emberei lennének, az orvosokból és ápolókból álló csapata, milyen érzés lenne ez magának?

– Nem állítom, hogy nem érzek együtt önnel, de nem szeghetem meg a szabályokat, bármennyire is szeretném.

Senki nem fog elárulni nekem semmit. Addig nem, amíg O’Brien ezredes ide nem ér. Azt hittem, itt lesz, amikor felébredek a négyórás műtétem után, de nem.

– Lehet már tudni, hogy O’Brien ezredes mikor ér ide?

– Ma a kórházban van, úgyhogy felteszem, előbb-utóbb be fog nézni.

Idegesen fújok egyet.

– Csak tudni akarom, hogy az embereim kijutottak-e, és hogy ki nem élte túl. A felettesükként nekem kell felhívnom a családjukat.

Hulse százados a vállamra teszi a kezét.

– Megértem. Ha találkozom vele, emlékeztetni fogom, hogy jöjjön ide.

Nagyot sóhajtok, és visszaejtem a fejemet a párnára.

– Köszönöm.

– Szeretnék egy pillantást vetni a sebére.

Bólintok, ő pedig felhúzza a takarót, és letekeri rólam a kötést, hogy felfedje a combomat. A golyó a hátsó izomzaton hatolt át, és mindent szétszaggatott, ami csak az útjába került. Az orvosaim biztosak benne, hogy újra tudom majd használni a lábamat, de a felépülés kemény menet lesz. Csakhogy ez engem nem érdekel. Nem rettenek meg a kemény munkától, és attól, hogy bebizonyítsam, képes vagyok túljutni rajta.

– Minden a várakozásoknak megfelelően alakul. Van egy kis pirosság a seb körül, amit meg akarok nézni. Minél hamarabb eljutunk addig, hogy lábra álljon, annál jobb, úgyhogy ma pár könnyű gyakorlattal kezdünk, aztán meglátjuk, hogyan…

– Hol van? – hallom, hogy valaki kiabál a folyosón. – Hol a pokolban van a férjem?

Ismerem ezt a hangot. Az orvos felé fordulok, aki a nyitott ajtó irányába kémlel.

– Asszonyom, kérem, nyugodjon meg!

Ez nem volt szerencsés megfogalmazás.

– Ne asszonyomozzon! Bennett törzsőrmester vagyok, és Maxwell törzsőrmestert keresem, akit meglőttek. Hol a pokolban rejtegetik?

– Nincs itt semmiféle Maxwell törzsőrmester, asszonyom.

– Ó, istenem! Ó, uramisten! Csak nem… meghalt? Nem! Azt mondták, ide küldték. Én pedig eljöttem. Olyan gyorsan jöttem, ahogy csak…

– Blake! – kiabálok ki neki.

– Emmett?

– A felesége, gondolom – pillant rám Hulse kapitány.

– Ki tudná menteni a szerencsétlen ápolót a nejem karmai közül? Ha valaki nem lesz hajlandó segíteni neki, esélyes, hogy mindjárt őrjöngeni kezd…

Felnevet, és az ajtóhoz sétál.

– Maxwell főtörzsőrmester idebent van – szól ki.

Hangos sóhajt hallok, aztán az orvost félretaszítják az útból, és a feleségem riadt tekintete mered a szemembe.

– Emmett – leheli a nevemet.

– Rendben vagyok.

A fejét rázva indul meg felém.

– Eljöttem hozzád. Engem… kiráncigáltak a sorból, és annyit mondtak, megsérültél. Senki nem volt hajlandó elárulni, hogy…

Könnyek csorognak végig az arcán, mire ülő helyzetbe tornászom magam, hogy meg tudjam érinteni.

– Rendben vagyok, Blake. Jól vagyok.

– Nem tudtam, mi van veled.

– Sajnálom!

– Nem tudtam. Csak annyit mondtak, hogy meglőttek, és a műtőben vagy.

Két tenyerébe fogja az arcomat.

– Ott kellett volna lennem melletted – közli.

– Nem. A legkevésbé sem.

A homlokát az enyémnek támasztja, és így az arcomra csorognak a könnyei.

– Akkor tudtam volna. De így nem tudtam, és… Várj! Te főtörzs vagy?

Elmosolyodom.

– Igen, ez egészen friss hír. Majd később mindent elmagyarázok. Csak egy pillanatra maradj csendben, ha lehetséges. – A hüvelykujjammal lágyan végigsimítok az arcán.

– Halálra rémültem, Emmett.

Csak két éve történt, hogy Dylan az ő karjában lehelte ki a lelkét. Több mint nyolcévnyi, háborúban eltöltött idő alatt számtalan más férfit tartott a karjai közt, akiket próbált megmenteni, hiába látta, hogy nincs esély. Blakelynek minden egyes nap küzdelem, hogy megnyíljon bárki felé, mert soha nem tudhatja, nem kell-e másnap az illető életéért küzdenie.

Még egyszer hálát adok az égnek, hogy nem volt ott velünk néhány nappal ezelőtt. Örülök, hogy más látta el a lőtt sebemet, és nem ő.

Újra felszipog, de aztán kihúzza magát.

– Mi van a csapattal?

– Nem tudom.

– Mi történt?

Felidézem a nagy részét annak, amire vissza tudok emlékezni. Hogyan hatoltunk be a városba, ahol a feltételezések szerint a célpont tartózkodott. A hírszerzés információja hiányos volt, de ez volt minden, amire támaszkodhattunk. A csapatunk közösen hozta meg a döntést, hogy támadásba lendülünk, de óvatosak leszünk. Attól a pillanattól kezdve, hogy kiváltunk a konvojból, éreztem, hogy valami nem stimmel. Minden túl csendes volt, túl feszült. De gyakran fog el hasonló érzés, amikor efféle helyekre megyünk.

Hinnem kellett volna a megérzésemben.

Amint behatoltunk a központba, azonnal elszabadult a pokol. Mindenhonnan golyók repkedtek, és sehová nem tudtunk fedezékbe vonulni.

– Dunegant lelőtték. Vele voltam és… Próbáltam rávenni őket, hogy először neki segítsenek – mesélem Blake-nek. – Azt hiszem, még néhányunkat eltalálták. Nem tudom. Hatalmas szarzivatar zúdult ránk. Már az első pillanatban minden elcsesződött.

Blakely ujjai összefonódnak az enyémekkel.

– Ha ott lettem volna…

– Meghalhattál volna, Blake. Ne kezdj el most arról magyarázni, hogy ott kellett volna lenned! Ha te ott vagy, inkább ezerszer is odadobtam volna az életem, csak eljussak hozzád. Érted?

Nem lettem volna képes koncentrálni, ha ő is velünk van. Küzdöttem volna, és valószínűleg meg is ölnek, miközben őt próbálom védeni, ami az egész csapat végzetét jelentette volna.

– És a sebesülésed?

– A golyó okozta roncsolás nagy részét sikerült helyrehozniuk. Nem gondoltam, hogy annyira súlyos. Még most sem igazán hiszem el. Maradnom kellett volna, addig harcolni velük, amíg vissza nem érünk a bázisra, és ráértem volna azután elindulni a kórházba.

– Nem is tudtam, hogy már orvosként is praktizálsz.

– Ezt mondták – vonom meg a vállamat.

– Majd én beszélek azzal a dokival.

Hát persze hogy beszélni fog vele. Blakely az egész rehabilitációs tervemet ki fogja dolgozni, még mielőtt lelép innen, az egyszer biztos.

– Meddig tudsz maradni? – kérdezem.

Rendkívül feldúltan kellett viselkednie, ha megengedték neki, hogy elhagyja az egységét, és azonnal idejöjjön. Elképzelni sem tudom, mennyire kiverte a balhét. Mindketten tudjuk, hogy nem fognak egy hétnél többet engedélyezni neki, főleg nem akkor, amikor szükség van rá.

Blake közelebb hajol, és az arcomhoz szorítja a tenyerét.

– Addig maradok, amíg el nem rángatnak mellőled.

HARMADIK FEJEZET

Blakely

~Két és fél évvel korábban~

– /span>Kérsz még egy párnát? – kérdezem, miközben eligazgatom Emmettet a kanapén.

– Minden rendben, jó így, Bennett.

Nincs rendben. A legkevésbé sincs rendben, de nem visz rá a lélek, hogy mindent elmondjak neki, amit tudok. Például hogy néhány napja kis híján elvesztette a lábát. Vagy hogy a fertőzés, amiről az orvos azt hitte, már elmúlt, valójában nem múlt el. Vagy hogy a jelenlegi izomvesztése miatt valószínűleg soha többé nem lehet ranger.

Nincs rendben.

Viszont életben van.

– Helyes. – Feljebb húzom rajta a takarót, és csókot nyomok a homlokára.

Az elmúlt két hét nehéz volt neki így, hogy rám kellett támaszkodnia, és hogy megtudta, két embere odaveszett a rajtaütésben. Ezek után nem önmaga, amit meg is értek.

Hányszor kellett már nekem is megbirkóznom hasonlóval? Hányszor kellett azzal a tudattal megbirkóznom, hogy nem voltam elég jó vagy elég gyors ahhoz, hogy megmentsek egy katonát? Végignéztem, ahogy emberek halnak meg a karomban, miközben minden erőmmel próbáltam megmenteni őket, de nem tudtam.

Az agyam egy szempillantás alatt a két évvel ezelőtti Zábulba repít vissza, ahol a boldogságból a határtalan kilátástalanságba taszított, hogy a szemem láttára ölték meg az öcsémet.

– Emmett… – kezdek bele, mert meg akarom osztani vele, mit mondott nekem az ezredes. Lejárt az időm. Hamarosan mennem kell. Az egységem indul vissza, nekem pedig velük kell tartanom. Ott nagyobb szükség van rám, mint itt. – Tudod, hogy nekem…

– Tudom. Tisztában vagyok mindennel.

Nem hiszem, hogy így lenne. Letelepedem a kanapé kartámlájára, ő pedig kicsivel arrébb csúszik, hogy jobban elférjek.

– Valóban?

– Igen. Tudok róla, hogy a lábamban több kárt tett a golyó, mint eredetileg gondolták. Tudom, hogy elvesztettem két embert. Tudom, hogy vezetőként kudarcot vallottam. Tudom, hogy vezekelnem kell érte.

Nem ezt akartam neki mondani, de abba inkább nem kezdek most bele. Jelenleg mindennél nagyobb szüksége van a vigaszra.

– Akkor szerinted nekem is vezekelnem kell?

Számtalanszor állította már nekem az ellenkezőjét annak, amit az imént kijelentett. Amikor engem árasztott el a bűntudat, Emmett mindig azt mondta, hogy erre semmi szükség. Hogy én minden tőlem telhetőt megtettem. Hogy több száz embert megmentettem, és hagyjam abba a veszteségek számolgatását, inkább a győzelmekre koncentráljak.

Ez persze soha nem fog megtörténni. Az a munkám, hogy megmentsem az embereket. Azért megyek oda, hogy biztosítsam a hazatértüket, és amikor nem járok sikerrel, abba belepusztulok.

– Nem te vezetted az embereidet a halálba.

– Te sem.

Megrázza a fejét.

– Úgy fest, ezt nem vagyok képes elhitetni magammal.

Én pedig jobban megértem, mint bárki más.

– Bárcsak azt mondhatnám neked, hogy könnyebb lesz!

– Én is azt kívánom, bárcsak ezt mondhatnád, de mi ketten nem hazudunk egymásnak.

– Nem, nem hazudunk – mosolyodom el.

Ezért működik remekül a megállapodásunk. Nemcsak arról van szó, hogy Emmett a legjobb barátom, hanem mindketten pontosan tudjuk, hogy mi ez, és mi lesz belőle.

Ennyi, és nem több.

Apám lelépett, amikor Dylan és én még egészen kicsik voltunk, az öcsémet elvesztettem a háborúban, anyám pedig alig egy hónappal később halt meg. Azóta valahogy meg kellett találnom a módját, hogy együtt tudjak élni magammal, a kudarcaimmal, a fájdalmammal, és ne omoljak össze. Tudatában annak, hogy ha még egy veszteséget kellene elviselnem, már nem tudnám tovább egyben tartani a lelkem széttöredezett darabjait.

– Mennyi idő múlva kell visszamenned? – kérdezi.

Holnap.

– Hamarosan – felelem.

Valamiért nem akaródzik bevallanom neki. Nem szívesen gondolok a közelgő távozásomra. Itt akarok maradni vele, és ez megrémít.

Az elmúlt két hétben közelebb kerültünk egymáshoz annál, amit eddig megszoktunk. Inkább viselkedtünk házastársakként, mint barátokként. Emmett és én mindig is közel álltunk egymáshoz, de az, hogy segítettem a sebét tisztítani, zuhanyozni, öltözködni, és általában véve gondoskodtam róla, sokkal meghittebbé tette a viszonyunkat, mint amilyen korábban volt.

El kell mennem, és minden tekintetben távolabb kerülni tőle.

– Felteszem, már teljesen berendezted az életemet.

– Igen.

Mélyről jövő nevetése betölti a lelkemet.

– Senki sem szervezi meg és látja át olyan remekül a dolgokat, ahogy te.

– Ezt bóknak veszem.

– Mert az is. Ettől vagy annyira jó a munkádban. Mindent kirakósnak látsz, és senki nem tudja olyan gyorsan összeilleszteni a darabokat, mint te.

A dicsérete megmelenget.

– Te most próbálod elcsavarni a fejem? – kérdezem tréfálkozva.

– Miért, működik?

– Nem – vágom rá nevetve.

– Nem vagyok formában. A gyógyszerek hibája.

– Elhiszem neked.

– Tudod, ez az egész elgondolkodtatott az életről. – Rám néz, a tekintete tele érzelemmel. – Hogy mekkora egy idióta vagyok. Mindeddig fél életet éltem. Mi nem leszünk normálisak. Nem kapjuk meg azokat a dolgokat, amikre vágyunk.

Nagyot sóhajtok, és mosolyt erőltetek magamra.

– Nem, még kutyánk sem lehet.

Emmett rám mered.

– Hogy mi?

– Kutyánk. Soha nem lehet háziállatunk. Semmi nem fog normálisan zajlani, mert az életünk sem az. Soha nem lesz saját otthonunk léckerítéssel, gyerekekkel és kutyával. Nem vágyhatunk az átlagos dolgokra, mert azokat nem nekünk találták ki.

Mindketten megtanultuk: ha a szeretetről van szó, nekünk nem osztottak lapot. Ha odaadjuk a szívünket, azzal azt kockáztatjuk, hogy elveszítjük, vagy hogy más fog szenvedni miatta. Ha távolságot tartunk másoktól, azzal mindenkit védelmezünk.

Átfordul, és most ismét a plafonra bámul.

– És még azt mondtad, az én hódító dumám gyenge…

Nevetve felállok, és a jegyzetfüzet után nyúlok, amiben a következő hétre szóló időbeosztása szerepel.

– A hódítás meg a romantikázás a balekoknak való.

– Az meg mi? – kíváncsiskodik Emmett.

– Az életed bibliája. Minden benne van, amire szükséged lesz, beleértve a vészhelyzeti hívószámok listáját arra az esetre, ha orvosi segítségre lenne szükséged, a dokid elérhetőségét, a címet, ahová fizikoterápiára kell menned, és az időpontjaidat. Montgomery közlegény minden megbeszélt időpontod előtt negyven perccel itt lesz, és biztosítja, hogy időben odaérj, aztán pedig hazahoz. Ha bármire szükséged van, azt is idehozza neked. Két ápolót is beszerveztem, ők egymást váltva jönnek majd, hogy kitisztítsák a sebedet mindennap.

Emmett a tenyerébe fogja a kezemet.

– Blake, hagyd abba!

Zavartan nézek rá.

– Mit?

– Nem akarom a maradék időnket azzal tölteni, hogy az időbeosztásomat vagy tudom is én, mit beszéljük át. El fogom olvasni… Ígérem.

– Akkor mit akarsz?

– Csak… feküdj ide mellém! Kurvára kezdek összeomlani.

Erre a kijelentésre összeomlok én is vele együtt. Leteszem a füzetet, és úgy teszek, ahogy kérte, lefekszem az oldalamra, úgy, hogy szemben legyek vele. Kék szeméből ugyanaz a szomorúság tükröződik, amiről tudom, hogy ő is sokszor láthatta már az én tekintetemben.

– Nem a te hibád – biztosítom, miközben végigsimítok az állkapcsa vonalán. – Nem a te hibád – mondogatom neki.

Lehunyja a szemét, és a fejét az enyém mellé hajtja. Belém áramlik a fájdalma, átérzem, mintha csak a sajátom lenne. Tovább cirógatom az arcát, aztán az ujjaim a hajába siklanak. Emmett karja a derekam köré fonódik, és úgy húz magához, hogy a testünk szorosan egymáshoz simul.

– Blake… – csuklik el a hangja. – Szükségem van rád.

– Itt vagyok melletted – ígérem neki.

Megmozdul, és az orrát az enyémhez dörgöli. Tudom, hogy le kellene állítanom, de annyira vágyom rá. Csókolni akarom, érinteni, és érezni ezt az erőt, ami minden létező módon forrong körülötte. Hiába vagyunk a legjobb barátok, ő több nekem ennél. Házasok vagyunk, és… nem kellene, de nem bírom kiejteni a tiltakozó szavakat a számon.

– Szükségem van rád – suttogja, és az ajkunk csaknem összeér.

A szívem hevesen ver, összecsap bennem, hogy mi a helyes és mit akarok.

– Nekem is szükségem van rád.

És ez a vallomás olyan érzés, mint az utolsó lélegzetvétel a fulladás előtt.

Emmett ajka egy szempillantás alatt az enyémre tapad, erős karjával átölel és magához szorít, miközben hevesen megcsókol. A nyelvünk egymásnak feszül, kétségbeesetten vágyakozva, hogy még többet és többet kapjon. A gyengéd cirógatások helyett nyersen, követelve simogatjuk egymást.

A kezét lefelé csúsztatja a testemen, a fenekembe markol, aztán felhúzza az oldalához a lábamat. Belenyögök a szájába; azt akarom, hogy ez a csók soha ne érjen véget.

Amikor az ujjai a hasamra siklanak, megborzongok. Emmett eligazgatja a testünket, és a keze most a mellemre vándorol.

Olyan sok idő telt el. Évek óta nem ért hozzám senki. Évek óta csak a saját érintésem részesített örömökben. De az nem mérhető ehhez. Hozzá.

– Annyira tökéletes vagy – duruzsolja, és az ujjával körberajzolja a mellbimbómat. – Úgy illeszkedsz a kezembe, mintha direkt összeillőnek teremtettek volna minket.

Hátracsuklik a fejem, és a következő pillanatban már a nyakamat csókolgatja. A szájából áradó hő mindenhol felmelegít, miközben tovább gyúrja a mellemet.

– Emmett – lehelem. Egyszerre akarom, hogy többet adjon, és hogy abbahagyja.

Nem kellene ezt tennünk. Tudom, hogy fájdalmai vannak, és én is állandóan ebben a fura állapotban vagyok. Ő a legjobb barátom, és ezt meg fogjuk bánni.

– Meg akarlak ízlelni, Blake. Kérlek, csak hadd ízleljelek meg!

Igen, annyit még engedhetek, hogy megízleljen. Csak most az egyszer. Nincs ezzel semmi baj, nem igaz? Segítek elfelejteni a fájdalmát, engem pedig jó érzéssel tölt el.

– Csak most az egyszer – engedem meg neki.

Elkezdi felhúzni rajtam a pólót és a sportmelltartót, majd átbújtatja rajtuk a fejemet. Feltárul előtte a meztelen mellkasom, és a torkából feltörő mordulástól csak még jobban felizgulok. Emmett úgy mozdítja a testem, mintha nem is sebesült volna meg, az ajka a mellbimbómat keresi. Nyelve a bimbóudvaron köröz, aztán a szájába veszi, és szívogatni kezdi.

Kurvára el tudnék élvezni csak ettől az egy mozdulatától. Annyira jó érzés, hogy még többet akarok belőle. Két kezem a tarkójára vándorol, és megtartja, miközben az egyik mellemről áttér a másikra, nyalogatja, szívogatja és csókolja.

Szükségem van rá, hogy magamban érezzem. Arra van szükségem, hogy magába fogadja a fájdalmamat, ahogy én is magamba fogadom az övét.

Ettől a gondolattól megfeszülök, mert eddig még soha nem fogalmazódott meg bennem. Vágytam rá, hogy megcsókoljon, persze. Ki ne vágyna rá? Emmett elképesztően szívdöglesztő, együtt élünk, és már segítettem neki zuhanyozni. Tudom, hogy néz ki a farka, és pár éjszakát már eltöltöttem azzal, hogy róla ábrándoztam, de ez… ez kész őrültség.

Nem szabadna átlépnünk ezt a határt.

– Emmett, le kellene állnunk – nyögöm ki valahogy.

– Kellene? – kérdezi, és az ajka visszavándorol a mellemre.

Igen. Nem. Jézusatyaúristen, hogy ez mennyire jó érzés!

– A-azt hiszem…

– Hmm? – Az ajka nem enged szabadon, és a vibrálás kisugárzik egészen a lábujjamba. Na jó, határozottan nem kellene leállnunk.

Nem csak azért, mert akarom, hanem azért sem, mert mindketten felnőtt emberek vagyunk. Tudjuk, hogy ez nem jelent semmit. Nem változtat azon a tényen, hogy papíron házasok vagyunk, de a szívünkben nem. Ő itt Emmett, és tudja, hogyan érzek. Nincs itt semmi félreértés.

Ez csak szex.

Arról szól az egész, hogy átkozottul összetörtek vagyunk, és szükségünk van valamire, ami tompítja a fájdalmat.

Ez rendben is van.

Ennek semmi köze ahhoz, hogy kis híján eszemet vesztettem, amikor tudomást szereztem róla, hogy megsebesült. Vagy hogy sírtam, amikor visszavitték a műtőbe. Nem arról van szó, hogy a szívemben folyamatos sajgást érzek, amikor rá gondolok.

Nem. Ezek közül egyikhez sincs köze.

Az enyémhez húzom az arcát.

– Elővigyázatosnak kell lennünk.

– Elővigyázatos leszek, de ha le akarsz állni, akkor itt az ideje, Blakely. Vágyom rád, és kurvára minden tekintetben el akarok merülni benned. Rá akarlak venni, hogy a nevemet sikoltsd, és az összes szarságot elfeledtetném, amit mindketten érzünk. Beléd akarok temetkezni, és vissza sem térni onnan, soha többé. Te is ezt akarod, vagy inkább felkelsz és elsétálsz?

Szaggatottan lélegzem. Belenézek a kék szemébe, és tudom: teljesen kizárt, hogy én most felkeljek és odébbálljak. Pontosan ugyanazt akarja, mint amire szükségem van.

– Nem fogunk hátranézni – mondom.

– Soha.

Megcsókolom, közben kikapcsolom minden olyan részemet, ami az arcomba üvölti, hogy hibát követek el, és megengedem magamnak, hogy gondolkodás és emlékezés helyett csak érezzek.

Elcsendesedik a folytonos zaj, és most csakis Emmettre koncentrálok.

Az ajka továbbra is az enyémre tapad, miközben leügyeskedi rólam a nadrágot. Emmett széthúzza a combjaimat, és az egyik ujját közéjük csúsztatja. Amikor a csiklómhoz ér, kis híján elélvezek. Annyira felizgultam, és olyan fájdalmasan vágyom rá, hogy újra átvegye az uralmat az érzékeim felett, hogy képtelen vagyok visszafogni magam.

– De benedvesedtél tőlem. Akarod ezt, Blakely, igaz?

– Igen.

– Akarod, hogy megérintselek itt? – ér hozzám még egyszer.

– Igen.

– Jól van, kislány! – dicsér, miközben a csiklómat masszírozza. – Megtennél nekem valamit?

Bármit megteszek neki.

– Mit?

– Azt akarom, hogy a nyelvemen élvezz el, de muszáj háton fekve maradnom. Azt akarom, hogy az arcomra ülj, és engedd, hogy sikolyokat csaljak ki belőled!

Ühüm. Nekem végem. Soha nem voltam még ennyire beindult és beijedt egyszerre. Nem mintha kétségbe vonnám, hogy képes pontosan megvalósítani, amit tervez, hanem mert Emmettről van szó. Az én Emmettemről. Aki az én roppant szexi legjobb barátom, egyúttal férjem, akivel érdekházasságban élek.

– Vagy pedig abbahagyjuk – húzza el a kezét.

– Nem! – kiáltom tiltakozva, amitől vigyor ül ki az arcára.

Arrogáns seggfej.

– Akkor mássz fel ide, és engedd, hogy megkapjam, amit akarok!

Úgy teszek, ahogy mondja. Felkelek a kanapéról, és kibújok a nadrágomból.

– Meztelen vagyok.

– Hál’ istennek!

– De te nem vagy az.

– Ehhez kell majd a segítséged, szépségem – vigyorog.

A becézés hallatán megugrik a pulzusom, de nyugalmat erőltetek a szívverésemre, és lehúzom róla a pólóját, majd a sortját is.

– Emmett?

– Igen?

– Biztos vagy benne? – kérdezem. A célzatos kérdésem mélyén ezernyi további kérdés rejlik. Biztos ebben az egészben, a sérült lábával, és biztos abban, amit most csinálni fogunk?

Letolja a boxerét, és előbukkan az elképesztő farka. Olyan sokszor láttam már az elmúlt két hétben, hogy nem kellene ekkora hatással lennie rám, mégis lenyűgöz.

– Mit gondolsz? – Rábámulok, és fogalmam sincs, hogy volt képes erre a mutatványra anélkül, hogy üvöltött volna a fájdalomtól. Lassan beszívom a levegőt, ő pedig a kezem után nyúl. – Biztos vagyok benne, Blakely.

Magához húz, és úgy helyezkedem, ahogy kéri. Hátrapillantok, hogy megbizonyosodjam róla, a lába még mindig fel van polcolva, hogy védje a sérült részt, ő pedig előretolja a csípőmet, így most az arca fölött lebegek.

– Kapaszkodj, és bármit is teszel, ne dőlj hátra!

Uramisten. Felemeli a fejét, és nekikezd. A nyelve a csiklómon lefetyel, és hol erősebben, hol gyengédebben pöckölgeti. Már közel járok a csúcshoz, így nem telik bele sok idő, és a gyönyöröm már-már a tetőfokára hág. Előredőlök, a kanapé karfáján egyensúlyozok. Belém nyög, és a nyelvcsapásai egyre mélyebbre hatolnak, ahogy fel-le jár rajtam az arca. Szokatlanul hosszúra nőtt borostája pompás finomsággal karcolja végig a combomat.

– Emmett… Már közel járok – figyelmeztetem.

Játékos nyelve hevesebb ütemre vált, miközben ujjaival szétfeszíti a nyílásomat, mire én menten darabjaimra hullok. Minden mást el akarok engedni, kivéve ezt az egyet: őt.

Lehunyom a szemem, egyre nehezebben tudom szabályozni a légzésemet.

– Bassza meg! Nem megy… – szólalok meg zihálva, ahogy a csúcs már itt tornyosul előttem. De nem könyörül rajtam, én pedig nem bírom tovább.

A nevét sikoltom, a testem megfeszül, azután pedig mindent szabadjára engedek. Újra és újra a nevét mormolom, ő pedig továbbra sem áll le: a gyönyör minden egyes cseppjét kifacsarja belőlem. Oldalra gördülök, képtelen vagyok többet elviselni.

– Azt hiszem, még soha nem élveztem ekkorát – vallom be levegő után kapkodva.

– Még nem végeztünk.

– Nem, nem végeztünk.

Ha kettőnk közt csak ennyi lehet, akkor én az egészet akarom. Az orgazmusom utolsó hullámának elmúltával leszállok a kanapéról, és végigcsókolom a mellkasát, majd a kőkemény hasizmától indulva haladok lefelé a köldökétől a farkáig vezető szőrös sávon.

– Blake, csak nem…

– De, akarom.

A kezeit a feje mögé kulcsolja.

– Akkor csak tessék!

Nem vesztegetem az időt holmi játszadozásra, egyetlen mozdulattal mélyen beveszem. Az ujjait a hajamba fúrja. Mindent beleadok, próbálom felidézni az összes trükköt abból az időből, amikor még… volt pasim. A reakciójából ítélve úgy tűnik, valamit jól csinálok.

– Basszus! Blakely, állj le! Kérlek, gyönyörűm! Nem akarom, hogy így érjen véget!

Felemelkedem, megtörlöm a számat, és eléggé dagadok a büszkeségtől, de közben aggódom is.

Orvosi szemmel nézve ez nagyon-nagyon rossz ötlet. Emmettet alig öt napja műtötték másodszor. A legkevésbé sem szabadna most ezt csinálnunk.

– A lábad – szólalok meg.

– A lábam remekül megvan.

Az alsó ajkamat rágcsálom.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez a legjobb ötlet.

– Kurvára nem izgat. Akarlak, és nincs semmi, ami megállíthatna.

Makacs, mint egy öszvér.

– Akkor… meg kell tennünk bizonyos óvintézkedéseket.

– Minden kész.

A szememet forgatom. Az ágy sem nagyobb, mint a kanapé. Ez itt egy német laktanyaszoba, és nem két embernek szánták. A legjobb megoldás a padló.

– Mindjárt jövök.

Pár pillanattal később már le is dobom az ágyneműjét a matraccal együtt a padlóra, az aprócska dohányzóasztalt pedig félretolom. Miután mindent elrendeztem, felsegítem Emmettet. Lassú, és kicsit suta az egész helyzet, mivel mindketten meztelenek vagyunk, de azért valahogy összehozzuk.

Együtt küszködünk, hogy lefektessük őt a padlóra, és ráeszmélek, hogy ez mekkora hülyeség, tekintve, hogy nekem kell majd visszajuttatnom őt az ágyra, de nem mintha ez most igazán számítana. Kényelembe helyezi magát, és felhúz egy óvszert.

Egy pillanatra egymásra nézünk, és annyi minden történik közöttünk, de aztán az arcomra csúsztatja a kezét. Két lábamat átvetve rajta meglovagolom, miután minden bátorságomat összeszedtem, hogy megtegyem.

A hüvelykujjával végigsimít az ajkamon.

– Felejtsünk el minden fájdalmat, és vesszünk el egymásban, Blake! Érezzük jól magunkat most az egyszer!

És ezzel megtöri a gonosz varázst. Ráereszkedem, és engedem, hogy betöltse a lelkemben keletkezett repedéseket.

Emmett keze fel-le jár a gerincemen, miközben a mellkasához simulva fekszem.

Most, hogy megtörtént, fogalmam sincs, mit érzek. Valahogy zsibbadt vagyok, egyben dühös is magamra amiatt, amit tettem.

Önzőség volt kihasználni, és engedni, hogy enyhítse a fájdalmamat, mert egyszerre minden visszatért. Szexeltem Emmett-tel, holnap pedig el kell mennem, ami így még jobban fog fájni neki.

– Jól vagy? – Mély hangja visszhangot ver a csöndben.

– Nem engem lőttek meg két hete.

– A lábamnak kutya baja. Nagyon elővigyázatos és figyelmes voltál.

Igen, és emellett roppant ostoba is. Felemelkedem, hogy a szemébe nézzek.

– És most mi lesz?

– Összeházasodunk.

– Nagyon vicces – horkantok fel gúnyosan.

– Gondoltam. – Emmett megereszt egy hosszú ásítást. – Szörnyen fáradt vagyok.

– Nemrég vetted be a fájdalomcsillapítót, úgyhogy meglep, hogy egyáltalán képes voltál végig nyitva tartani a szemed.

Emmett hunyorogva néz rám.

– Szerinted képes lennék valaha is átaludni ezt?

– Csak arra akartam kilyukadni, hogy érthető, ha kimerült vagy.

– Na meg a férfiak szeretnek szex után szunyókálni.

– Na meg még az is.

– Feküdj le mellém, Blake! Addig ölelkezhetünk, amíg ki nem dőlök.

És aztán el kell mennem…

Úgy teszek, ahogy kéri, vágyom rá, hogy a közelség elsimítsa az érzelmeim nyers éleit, hogy ne vágjanak annyira.

– Hiányozni fogsz – vallom be.

– Mindig hiányzol, amikor nem vagy itt.

– A legjobb barátok vagyunk.

Felkuncog, de máris látom rajta, hogy lassan elnyomja az álom.

– Többek vagyunk annál. Te vagy a mindenem… – motyogja.

Egy pillanatra megáll a szívverésem.

– Mit mondasz? – suttogom.

– Szeretlek – leheli a szavakat. – Szeretlek, és megtartalak…

Nem mozdulok. Minden figyelmeztető jelzés felvillan a fejemben.

Nem, ez barátság, semmi több. Barátok vagyunk… akik házasok is. De nem többek ennél. Nem lehetünk többek ennél. A több az rossz. A több az halál. Akiket szeretek, azok meghalnak. Az anyám. Az öcsém. A barátaim. Hány kibaszott összehajtott zászlóra kell még szert tennem?

Nem. Ez nem több mint barátság.

Érzem, ahogy a pánik szétárad bennem, és az arcomba üvölti, hogy húzzak innen a picsába, de most azonnal. Nem ébresztem fel, mielőtt elmegyek. Nincs búcsúcsók, mert meg akar tartani magának, az pedig nem történhet meg. Tisztában van a szabályaimmal. Csak baráti érzések lehetnek, semmi több.

Összeszorul a torkom.

Kicsusszanok a takaró alól, vigyázva, hogy ne ébresszem fel. Olyan édes, amikor alszik, és meg se moccan, amíg magamra kapom a ruháimat.

A táskám a szállodában van, és néhány óra múlva amúgy is mennem kellene. Neki is jobb lesz, ha most elindulok.

Felöltözve és a kitörni készülő túl sok érzés közepette megragadom a jegyzetfüzetet, kitépek egy lapot, és ráfirkantok egy üzenetet.

Jobb így mindkettőnknek.

Hiba volt, és vissza kell térnem az egységemhez. A hetirended ott van a könyvben. Hamarosan írok e-mailt.

És aztán lelépek. Én, a gyáva.