Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ferenczi Sári

MARY

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-138-5 EPUB
ISBN 978-963-678-139-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1913
az elektronikus változat az első
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Amadeo Modigliani (1884 – 1920)
Jeanne Hébouterne portréja
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Október végén egy napos vasárnap délelőtt találkozott Mary először Fialla Oszkárral. Sétából jött haza, a hajában még ott volt egy-egy sárga levéltörmelék, az övében egy vörös ág. Messze elment, a hosszú, kopasz törzsű német fenyők közül, melyeknek számára nincs tavasz, sem tél, sem nyár, sem ezerszínű tarka ősz. Mary a tölgyerdőben járt, olyan volt minden odakint, mintha arannyal szórta volna tele valami tékozló király. Az aranynak minden színes pompája ott csillogott az utolsó órákat élő leveleken. Szelíd napfény tette derültté, barátságossá a hervadást és mint valami mosolygó reneszánsz ötvösművész úgy cizellálta ki az aranyesőt.

Most az üveges tornácon ült Mary, kezében irón, előtte rajzlap, egy vázában meg szanaszét az asztalon sárga, barna, vöröslevelű ágak, vörösbabos galagonya, kékbogyós kökény és a kecskerágó furcsa, sárgaszemű termése. Az egészen pedig átfonódott egy selymes, fehér iszalag-inda.

A nap besütött és Mary szeretett volna valami nagyon szépet csinálni. Mit? Azt nem tudta, de különös új formákba akarta belestilizálni az előtte levő ágakat, a napot, a sétájának és az egész erdőnek az emlékét. Nagy, erős, kúsza vonalakat érzett hasonlóan a vágyhoz, amely kinn, a sárga fák alatt fogta el. Vágy, amilyet az első fiatalságában sem érzett, amilyet a tavasz soha, csak az ősz, a bizonytalanság tud megteremteni, mikor a napnak, melegnek és a természet tarka, múlékony díszének órái már meg vannak számlálva.

Egy órája ült ott Mary, kezében az irónnal és még semmit sem csinált, csak ült előre hajolva, kicsit meggörbülve, mint mindig, behúzva keskeny mellét és nézte az az ablakpárkányon nyíló utolsó őszirózsákat, a nagy babérfákat a veranda sarkaiban, a kosárbútorok vörösmintás párnáit és a magával hozott ágakat.

Nem tudott dolgozni úgy, mint valaha régen, mikor fiatal nyugtalanság bizsergett a kezében.

Most már harminc éves volt, magas és vékony testű, virágszerű, mint a fiatal német nők, nagy kék mélázó szemekkel.

Kinn csengettek, Mary lépteket hallott maga mögött és egyszerre egy fiatalember állt a veranda ajtajában, aki csudálkozva nézett az idegen lányra.

Mary felállt és eléje ment.

- Fialla Oszkár - mutatkozott be a fiatalember.

- Kaftan Mary - mondta a leány és mosolygott.

Aztán odanyújtotta keskenycsuklójú, fehér kezét, amelyet annyi bájjal tudott belemélyeszteni szőke hajába.

- Nagyon örvendek, hogy a ház híres kedvencével megismerkedhetem.

- Én még jobban örvendek, hogy végre láthatom az annyit emlegetett Maryt, Helén nagyon sokat mesélt már magáról.

Idegenszerű kiejtéssel beszélt németül, ami még zárkózottabbá tette, amúgy is kicsit hidegen előkelő megjelenését.

Mary leült az asztal mellé, a régi helyére, Oszkár a dívány sarkába.

- Mióta van már itt Frohnauban? - kérdezte.

- Két hete.

- No lássa és én éppen múlt vasárnap nem jöttem ki.

- Oh még lesz ideje kipótolni, egész télen itt maradok.

- Akkor Helén bizonyosan nagyon boldog?

- Azt hiszem igen. Helén olyan jó, én nagyon szeretem, maga is büszke lehet az unokanővérére.

- Igazi jólelkű kis berlini nő, éppen olyan, mint Arthur bácsi.

- Nem egészen - mondta Mary, - sok dologban emlékeztet a magyar mamájára.

- Ugyan, hogy mondhat olyat, hiszen Bettina néni végtelenül finom, csendes és szentimentális, Helén pedig tele van a bácsi kicsit zajos, néha majdnem bántó német humorával és jó kedvével.

- Vannak azért Helénnek is órái, mikor nagyon csendes és egészen puhán érzelmes.

- De ritkán mi? - kérdezte Oszkár. - Higyje el - mondta aztán - éppen az az oka, hogy Bettina néni alapjában véve sohasem tudott kibékülni a házasságával. Én jól ismerem őt, mert egészen olyan, mint az én apám, nem hiába testvérek. Anyám is határozott és nyugodt német, mint Arthur bácsi, itt ismerkedett meg apám vele Berlinben, mikor a nővérét jött ki meglátogatni. De ők különböző természetük mellett is boldogan élnek, mert sok gyermekük van, egyikünk az egyikhez, másikunk a másikhoz hasonlít és így mindegyikük megkapta a magáét. Bettina néni azonban egészen árva, az ő szemében Arthur bácsi és Helén egy összeesküvés, amely bármennyire az ő javát, kényeztetését tűzte is ki célul, mégis a gyenge és finom szívét gyötri állandóan.

- Lehet, hogy igaza van, de minek keres olyan messzemenő magyarázatokat, a házasság egyáltalán csak az emberek gyötrésére való, amit egyik könnyebben, másik nehezebben tűr el. Végre is szegény Bettina mama állandóan hazavágyik Magyarországra, ez a fő baja, az olyan szentimentális természetek nagyon is belenőnek a gyermek és ifjú éveik benyomásaiba, a környezetükbe, otthonukba és nem igen tűrik el az átültetést.

Az ilyen nők mindig jobban ragaszkodnak a szüleikhez, mint a férjükhöz, ezeknek regényes szerelmi csalódás és nem házasság való.

- Maga úgy látszik nagy ellensége a házasságnak.

Mary vállat vont és egy ideig hallgattak.

- Sokáig marad itt? - kérdezte aztán Oszkár.

- Egész télen, rajzolni tanulok, a Köhler műtermébe járok be.

- És nem kényelmetlen mindennap bemenni a városba? Egy órát kell vasúton töltenie.

- Otthon is így van, mi mindig Feldaffingban laktunk a Starnbergi-tó partján. Onnan jártam be Münchenbe. Az még valamivel hosszabb út, de a papa meg én, mi még sohasem laktunk városban.

- Az szép lehet nagyon, de akkor végre az ember sohasem tudja igazán, hogy milyen gyönyörű egy ilyen vasárnapi kirándulás. - Mondta Oszkár, az asztalról pedig felvett egy galagonya ágat, a nap felé tartotta és úgy nézte. - Honnan vannak ezek a gyönyörű gallyak?

- Én hoztam a tölgyerdőből ma reggel.

- Ma már a tölgyesben járt? De hiszen az majdnem két órányira van ide.

- Az nem olyan sok, tudok én is még élvezni egy vasárnapi sétát.

- Inkább elhiszem, csak ne haragudjék. Úgy látszik maga is vágyik nagyon a rendes fák után. Ugye unja a német fenyőket?

- Nem, én szeretem szegényeket, csakhogy ők nem tudnak ilyen csudaszép őszt.

Mary kezdte összeszedni a gallyakat és megsimogatta a bolyhos, fehér iszalag-termést.

Ekkor jött Helén, nagy zajjal futott le az emeletről a falépcsőn és a következő pillanatban már ott állt előttük. Apró, fényes szemei nevettek, kedves, kicsit széles arca kipirult és egyik kezével állandóan leesni kész, barna kontyát tartotta.

- Szervusz Oszkár. Na már megismerkedtetek? Sajnálom, hogy nem én mutattalak be egymásnak a kellő magyarázatok hozzáfűzésével. Különben így is jó, csak gyónjátok meg aztán nekem a kölcsönös benyomást. - Nevetett, túlzajosan, mint mindig, aztán átfogta a barátnője derekát.

- Mit rajzoltál my dear?

- Semmit.

- Semmit, ez a rendes válasza. Csak nem ültél itt egy óráig és a napot bámultad. Látod Oszkár, ilyen ő, szeszélyes, gonosz, de olyan drága. No majd te is meg fogsz vele ismerkedni. Komikus grimaszt vágott, ami teljesen eltorzította az arcát.

- Kiesik egy hajtűd - mondta Mary és lefejtette derekáról a Helén karját. - Én most megyek öltözködni az ebédhez.

Gyorsan szedte össze rajzszereit és gyűjtötte nyalábba az ágakat. Oszkár nézte őt. A nap megaranyozta a lány göndör szőke haját, sima kontyát és nyakában az apró fürtöket. Kicsit bosszankodott, miközben Helén róla beszélt és elpirult. Egyszerű ruhája odasimult az alakjára, a sötét, hosszú ujjak nagyon vékonnyá tették a karjait, amelyekkel a sok tarka ágat szorította magához. Fiatal volt akkor és szép, mint többé sohasem életében.

- Hány éves lehet? - gondolta Oszkár.

- Ugye szép? - kérdezte Helén, mikor Mary elment.

Nagyon kedves volt egyszerű elragadtatásában, de Oszkár nem látta, ő az unokatestvére alacsony, kicsit már hízásnak induló alakját hasonlította össze a másik leány megjelenésével és felelet helyett kérdezett:

- Mondd Helén, hány éves a barátnőd?

- Ugyan nem illik ilyet kérdezni, de én azért szokott őszinteségemmel felelek. Harminc éves, egy évvel idősebb, mint én.

- Az lehetetlen.

Helén nevetni kezdett. - Ez igazán kedves a részedről. Most azt gondolod, hogy én sok évvel nézek ki idősebbnek ugye? Ezért kapsz egy csókot.

Aztán kezeibe kapta az Oszkár jól fésült fejét és homlokon csókolta, minden védekezése dacára.

2.

Félkettőkor gongoztak az ebédhez és Bettina néni kiosztotta apró, fehér kezeivel a levest. Már több mint két éve élt Oszkár Berlinben és mindig Frohnauba járt ki családot élvezni.

Jó ebédet kapott virágosan megterített asztal mellett és nem kellett sűrű, barna mártásos német húst ennie a polgári vendéglők foltos abroszain.

Bettina néni körül minden kicsit ünnepélyesen tiszta, kényesen rendes volt és vasárnap még Arthur bácsi is fehér mellényt vett a kedvéért.

Azért mégis csak a jó lelkű porosz gyáros maradt ő, aki keveset törődik külsejével és az a fehér mellény felesége harminc évi zsörtölődésének volt diadala.

Harmincegy éve ment Pestre Busch Arthur egy vízvezetéki berendezést csinálni, akkor hozta magával a feleségét, és azóta vívták egymással apró harcaikat.

Vitatkoztak ebéd közben a levesen, a spárgán, a húson, az időn, az embereken, mindenen, ami szóba került, miközben Helén apró történeteket mesélt a tanítványairól, tanítónős szempontból nézve őket. Így volt minden vasárnap, Oszkár jól érezte magát náluk, a bácsitól mindig újra meg újra megtudta, hogy ő már igazán túlságosan elkényeztette a feleségét, Bettina nénitől pedig, hogy férje javíthatatlanul zajos és faragatlan. Azért nagyon kedvesek voltak mind a ketten.

Bettina néni különösen szerette Oszkárt, mert finom volt és szép, hiába bosszantotta a férje azzal, hogy a német, szőke mamájához hasonlít külsőre és természetre egyaránt.

- Hogyne - mondta Bettina néni, - tud is egy német olyan lenni, mint ő.

- Bár soha se is rendeztek volna be vízvezetéket Pesten, ugye öregem ezt gondolod most? Akkor neked sem kellene egy ilyen némettel élned - tréfálkozott vele olyankor a férje.

Bettina néni pedig megvetéssel mondta: Ugyan Arthur.

Ma is minden úgy volt, mint rendesen. Mary keveset beszélt, csak éppen ott ült, hogy Bettina néni még valamivel ünnepélyesebb legyen.

Mary Oszkárt nézte és azon gondolkodott, hogy hol látta már őt.

- Ugye, Oszkár szép fiú? - kérdezte Arthur bácsi, aki észrevette, hogy Mary nézi őt.

- De Arthur!

- Mintha nem találnád szépnek te is, hiszen olyan a külseje, mint egy milliomosnak, pedig egész héten dolgozik. Mondja Mary, el tudja őt képzelni kék munkászubbonyban, kalapáccsal kezében a pöröly előtt? Ugye nem? Pedig egy évig, mint munkás dolgozott a gyárában, ahol most mérnök. Én láttam kalapálni, olyan volt, mint Sigfried. Szőke és erős. Ő nem szereti, ha erről beszélek, de én büszke vagyok rá nagyon.

Aztán letette Arthur bácsi a szalvétáját és aludni ment, ez volt vasárnap délutáni szórakozása és Bettina néni megbotránkozva mondogatta, hogy úgy tud aludni, mint egy napszámos, de azért ment vele ő is.

Megvolt a frohnaui vasárnapoknak a saját programjuk és öt órakor ma is bekopogott Frau Professor Röderich és sétára hívta őket. Bettina néni és Helén mentek vele. Oszkár egyedül maradt Maryvel.

- Mondja - kérdezte Mary, - igazán munkás volt?

- Nem látja a kezeimen? Azokon viselem az emlékét - és Oszkár odanyújtotta a kezét, amely csakugyan túlnagy és széles volt az alakjához.

- Furcsa - mondta Mary.

- Miért olyan furcsa az magának?

- Nem tudom, azt hiszem éppen olyan lehetett olajosan és kormosan, a kék munkászubbonyban, mint Rudolf herceg a Mystères de Paris-ban, amint a Fleur-de-Marie-t keresi, vagy mint a Daudet Jackja. Olvasta Jackot?

- Nem olvastam. Különben is már nagyon régen nem olvastam semmit.

- Nem olvas, hogy lehet az? Miért nem olvas?

- Mert egész nap a gyárban dolgozom, míg kiérek, a vonaton éppen csak az újságba van időm belepillantani, este fáradt vagyok alig várom, hogy ágyba jussak és mindjárt elalszom. Vasárnap pedig inkább sétálok és a jövőről gondolkodom.

- És milyennek képzeli a jövőjét?

- Mit érdekli magát az én jövőm?

- Szeretném tudni, hogy egy olyan fiatal és egészséges férfi, mit kíván magának az élettől. Én annyival idősebb vagyok, nekem elmondhatja, hogy miről álmodik vasárnaponként.

Mary kedvesen, melegen nézett fel Oszkárra.

- Ne higyje, hogy olyan sok meggyónni valóm van, az én álmaim nem bonyolultak. Most huszonöt éves vagyok, nyáron hazamegyek Pestre, valami megfelelő állást keresek, még egy-két évig erősen dolgozom, aztán feleségül veszem azt, akit szeretek és együtt dolgozunk tovább. Még nem ismerem azt a nőt, aki a feleségem lesz, de tudom, hogy nevető szemű lesz és bátor és együtt élvezzük majd mind azt a szépet, amit most nem érek rá megnézni és meghallani. A hónapos szobám helyett kedves otthonom lesz és kis fiam, meg kis leányom. Erre szoktam gondolni vasárnaponként.

- És? - kérdezte Mary.

- És? És nincs tovább. Ez nekem elég az életre.

Marynek hihetetlenül új és érthetetlen volt az, amit most hallott. Tizenhatéves fiatalságának ábrándjai jutottak eszébe, mikor rajongva hitt hasonló boldogságban. Most is vágyódott még, de hinni nem hitt már semmiben. Most pedig mellette ment egy huszonötéves ember, aki erős meggyőződéssel bízott az élet szépségében és magának is kívánt belőle egy darab tiszta, nyárspolgári boldogságot.

Marynek az anyja meghalt, mikor ő még egészen kicsi volt. Az apja műtermében a festmények, a modellek között és a müncheni akadémián nevelődött fel. Az ő környezete és azok az emberek, akik neki szerelemről beszéltek, egészen másként gondolkodtak. Azok lelkesedtek és elcsüggedtek, rendetlenül éreztek, dolgoztak, rabjai voltak hangulataiknak és mindig saját magukról elmélkedtek. Maryt sokan szerették és ő ideig-óráig viszontszeretett, de igazi odaadás és meggyőződés nélkül.

A házasságról úgy gondolkodott, mint minden független nő, aki szereti a szabadságát és aki nem szerelmes. Egy idegen férfi intim közelsége, két ágy egymás mellett, aztán a gyerek, a gond és minden önállóságnak vége. Visszataszító volt és lealázó a Mary szemében.

Igaz, néha ő is szerette volna, ha sok gyermeke van, férje és otthona, valami pozitív érték az életből, melyhez állandóan ragaszkodjék egész lelkével, de ilyen kívánságok csak a gyengeség és a művészetével szemben való teljes elcsüggedés pillanataiban vettek rajta erőt.

Most egyszerre az Oszkár egyszerű szavainak nyomán gyönyörűnek látta az ő elképzelt kis otthonát. Felnézett rá, szép szabályos arca nyugodt volt, az, hogy az álmairól beszélt, nem zavarta meg. Látszott rajta, hogy őt nem állítja meg a vágya, hogy beleveszve elveszítse energiáját, hanem munkára készteti és vele van mindig, mint egy kész szépség, mint az élet nagy, szabad mozdulata.

Mary úgy érezte, hogy a délelőtti vágyakozása és ennek a fiúnak a megjelenése között valami összefüggés van.

Oszkár nagy léptekkel ment mellette és Mary igyekezett vele lépést tartani, szeretett volna a karjába is kapaszkodni, hinni az ő álmaiban és úgy menni vele. Elmosolyodott a gondolatán.