A kötet megjelenését támogatta

© Dénes Tamás, 2026

Szerkesztette Sisák Gábor

Borítóterv

Hübner Dorka

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szöveggondozó Balogh Adrienn

Tördelő Szabó Eszter

ISBN 978 615 7071 55 1

Bevezetés

A magyar labdarúgás a világ legjobbjai közé tartozott a két világháború közötti időszakban. Ez a keblet melengető, mégis egyszerűnek ható mondat sok mindent takar: kiemelhetjük a válogatott 1938-as világbajnoki ezüstérmét, felidézhetjük a három legerősebb klub, az európai szinten meghatározó MTK, Fradi és Újpest szerepét és különösen ez utóbbi kettő diadalait a korszak legpatinásabb nemzetközi kupasorozatában, a mai BL elődjének tekinthető a Közép-európai Kupában (1928 és 1937, illetve 1929 és 1939), és még inkább azt az egyedülálló focikultúrát, tudásbázist, amelyet itthon és külföldön az edzőink képviseltek. Az 1930-as, 1940-es években meghatározó szerepet játszottak Olaszországban (1934-ben és 1938-ban világbajnok), Portugáliában, nagyon sikeresek voltak Európa számos más részén, ahogy Dél-Amerikában is. A magyar focimúlt nagy tisztelője és ismerője, a világszerte ismert szerző, Jonathan Wilson egyenesen odáig megy, hogy azt állítja, az 1910-es évek közepétől Európában a foci központja Anglia és Skócia mellett Budapest és Bécs volt („Duna menti iskola”), nagy hatást gyakorolva a kontinens későbbi fociéletére (1934-ben a 18 első osztályú olasz csapatból 12-nek magyar edzője volt, de még az 1950-es években is három olasz bajnokságot nyertek magyar edzők, nem túlzás magyar–olasz fociszimbiózisról beszélni).

Ma különösnek ható ellentmondás, hogy 1945, de elsősorban 1950 után a magyar futball hivatalos szervezeti szintjein és a sportsajtóban a retorikát tekintve ahelyett, hogy építeni igyekeztek volna erre a gazdag múltra, inkább folyamatosan leszólták azt. Még 1956-ban is, amikor visszaesett a válogatott eredményessége, és a hazai sportsajtó – különösen a korábbiakhoz képest – kifejezetten kritikus hangot ütött meg, akkor is elővették a régi mantrát, és azt hangsúlyozták, hogy az 1945 előtti magyar labdarúgás rendelkezett ugyan sok értékes hagyománnyal, mégis terhes örökséget cipelt magával. E gondolatmenet szerint megfertőzte a kapitalista sport szelleme, és azért csak ebben a sportágban tudott huzamosabb ideig gyökeret verni a professzionalizmus (1926-tól), mert ez a sport nyújtott jó üzleti lehetőségeket.

A magyar labdarúgás, hasonlóan a kontinens összes országának futballjához, a klasszikus amatőrizmus emelkedett eszményeitől indult. Az 1910-es években – amikor az egyre nagyobb tömegeket megmozgató futball tényleges gazdasági és kommunikációs ereje, hatása ellentmondásba került ezekkel az emelkedett eszményekkel – megjelent aztán az álamatőrizmus, majd – követve a közép-európai trendet –, Ausztria és Csehszlovákia után, Olaszországgal szinte egy időben, nálunk is bevezették a professzionalizmust. Ma már tudjuk, az a korszak bizonyos szempontból évtizedekkel megelőzte a korát, noha ellentmondásokkal teli volt. A klubok közül csak a Ferencváros, az Újpest és a Hungária (az MTK profi csapata) tudta valóban eltartani a játékosait, de még az újpestiek közül is a többség egyszersmind állásban volt a kor nagy magyar világcégénél, az Egyesült Izzóban. Mégis, a legjobb futballisták abból éltek, amihez értettek: a labdarúgásból.

De még ennél is fontosabb, hogy olyan hátország, közeg jött így létre, amelyben az Aranycsapat későbbi játékosai felnőttek. Testközelből láttak remek játékosokat, kiváló edzők foglalkoztak velük, nagyszerű játékosok mellett dönthették el, hogy ők is futballozni akarnak.

Egy magas szintű, létező futballkultúrába születtek bele, amely Trianon után lépést tartott azoknak a területeknek a fejlődésével, amelyeknek a fejlesztését a dekrétum megengedte, vagy éppen nem zárta ki. A magyar tudomány, a magyar kultúra és benne a fotó- és filmművészet éppen olyan nívót képviselt egy nemcsak a területe és népessége jelentős részétől, hanem becsületétől, nemzetközi elfogadottságától is megfosztott nemzetben, mint éppen a sport, amely az 1936-os berlini olimpia idejére sportnagyhatalommá vált, és amelyet a megszerzett aranyérmeket tekintve csak a rendezőnek, a Harmadik Birodalomnak, valamint az Egyesült Államoknak sikerült megelőznie.

Ugyanez az ország egy olyan nagy nemzetközi presztízzsel bíró futballkultúrát is felépített, hogy a világban bárhol szívesen fogadták azt az edzőt, akiről kiderült, hogy Magyarországról érkezett, és ennek a focikultúrának a terméke, a magyar válogatott a világ második legjobbja lett az 1938-as franciaországi világbajnoki tornán.

A második világháború lezárásával új korszak kezdődött, amelynek vitathatatlanul voltak nagyszerű elemei, de egyúttal „bűnei” is. Bármelyiket is hiba lenne eltagadni. Az összképet próbáljuk meg láttatni a következő fejezetekben, követve a magyar válogatott útját a futballvilág Olümposzára és ezzel párhuzamosan azt is bemutatva, hogyan jutott el ugyanoda a sokkal mélyebbről induló német csapat.

Egyik legfontosabb vállalásunkként igyekszünk még teljesebbé tenni a képet, fókuszálva arra is, hogy vajon a játékosok képességei alapján utolérhetetlennek tartott válogatottunkat hogyan látták külföldön, és minek tulajdonították, hogy a legfontosabb mérkőzésén mégiscsak vereséget szenvedett ez a szinte verhetetlennek gondolt tizenegy.

1. A „béketábor” nagy sportügyi átszervezése

A nemzetközi helyzet globálisan, különös tekintettel az alakuló béketábor futballjára ∙ 1950-ben a magyar válogatott egyértelműen a szovjet tömb legjobbja volt ∙ A világfociban hasonló volt a helyzet, mint az 1930-as években: csak most a britek és a dél-amerikaiak mellé harmadik erőként Közép-Európa (Magyarország, Olaszország, Ausztria, Csehország) helyett a „béketábor” lépett, élén Magyarországgal

1950. július 16-án Brazília 2:1-re elveszítette a hazai rendezésű világbajnokság utolsó mérkőzését az uruguayiakkal szemben. A Maracanã Stadion (hivatalosan) 173 850 nézőjének többsége letargiába esett, jobb esetben egyszerűen nem értette, mi is történik. Pelé, a későbbi háromszoros világbajnok futballkirály úgy emlékezett, hogy aznap látta először sírni az édesapját, Dondinhót. Alcides Ghiggia, a döntő gól szerzője – aki aztán szerette élete alkonyán azt emlegetni, hogy három embernek sikerült elnémítania a Maracanãt: neki, Frank Sinatrának és II. János Pál pápának – úgy emlékezett, hogy soha annyi szomorú embert nem látott együtt, mint akkor.

A fáma szerint többen levetették magukat a lelátók tetejének több emeletnyi magasságából, a kapus, Barbosa pedig élete végéig megvetés tárgya volt a bekapott gólok miatt. „Közel ötven év után még egy rablógyilkos is bocsánatot nyerhet, de én soha” – kesergett a kilencvenes évek végén, kevéssel a halála előtt.

Brazília, a nagy esélyes, elveszítette a világbajnokságot. „Csak” második lett.

Budapesten akkor senki sem gondolt arra – talán nem is gondolhatott, hiszen nagyon gyéren csordogáltak a hírek Dél-Amerikából mifelénk –, hogy négy évvel később hasonló letargia söpör majd végig Magyarországon is: a futballválogatott nem nyeri meg története legfontosabb mérkőzését.

Az a csapat, amelyik nagyon erős volt már 1950-ben is, mi több, bizonyos posztokon, mint például a két szélsőhátvédén, ahol Rudas Ferenc és Balogh II Sándor Európa legjobbjai közé tartozott, talán még a későbbi Aranycsapatnál is magasabb szintet képviselt.

Sebes Gusztáv A magyar labdarúgás című, az ötvenes évek közepén kiadott könyvében így fogalmazott:

A magyar válogatott csapat 1950-ben, a IV. labdarúgó-világbajnokság idején, a hasznos és művészi csapatjáték terén világklasszist jelző eredményekre és teljesítményekre hivatkozhatott.1

A Mundialon mégsem vett, vehetett részt. Ha úgy tetszik – ellentétben a (nyugat)német válogatottal – szabad akaratából maradt távol. Az akkorra már kialakuló „béketábor” országai közül senki sem nevezett, szemben a jugoszlávokkal, akik ellentétbe kerültek a Szovjetunióval és így az egész tömbbel. Ugyanakkor, ha annak az okait keressük, hogy a közép-kelet-európai országok többsége miért maradt távol, tévednénk, ha ezt kizárólag a két tömb akkor azért már kétségtelenül létező ellentétére vezetnénk vissza. Jelentős ellenérvet jelentett a magas részvételi költség, amelyet végül Európából csupán az öt tényleges résztvevő, az angolok, az olaszok, a spanyolok, a svédek és a svájciak vállaltak, valamint a visszalépett skótok és törökök, az említett jugoszlávok mellett. A gazdasági gondok miatt távol maradtak például az akkoriban nagyon erős osztrákok is. Persze azért kétségtelenül létezett egy nagyon erős politikai szál is. Érdemes hangsúlyozni: két év alatt ez már a második olyan nagy futballtorna volt, amelyen részt vehetett volna a magyar válogatott, mi több, esélyes lett volna legalább az érmes helyezések egyikére, és mégsem utazott ki.

A második világháború utáni időszak első nagy világversenye a futballisták számára is az 1948-as olimpia volt. Miközben a hazai sportélet óriási lendülettel készült Londonra, a legnépszerűbb sportág kiválóságai nem mehettek ki. A nemleges döntést hosszú polémia előzte meg. A Magyar Labdarúgó Szövetség, az MLSZ, habár deklaráltan amatörizmus volt a hazai labdarúgásban, azaz hivatalosan egyetlen játékos sem a futballból élt, a nemzetközi környezetben tartott a profivádtól.2

Földessy János dr., a korábbi szövetségi kapitány, a nagy tudású újságíró vetette papírra:

Az 1948-as londoni olimpia labdarúgó-tornájára már tizenhat ország küldte el a csapatát: Anglia, Ausztria, Dánia, Egyiptom, Franciaország, Hollandia, India, Jugoszlávia, Kína, Korea, Luxemburg, Mexikó, Olaszország, Svédország, Törökország és az USA. A tizenhat résztvevő közül hat tengerentúli volt, az igazán nagyok, a dél-amerikaiak azonban most sem jöttek el, részvételüket a világbajnokságokra tartogatták, ahol nem szerepeltek az amatőrséggel kapcsolatos megkötöttségek. Nem utazott el a magyar labdarúgó-válogatott sem, mert akkor még nem tisztázódott világosan, hol van a határa az olimpiai értelemben vett amatőrségnek, s ezért inkább nem nevezett. A Magyar Labdarúgók Szövetségének ezt a becsületes álláspontját a nemzetközi sportsajtó elismerő szavakkal méltatta.3

A felsorolásból jól kiolvasható: az akkori szóhasználattal „népi demokratikus” országok közül oda is csak az akkor már „különutas” jugoszlávok mentek el, s végeztek egyébként a második helyen.

Gallowich Tibor szövetségi kapitány és ugyancsak kiváló újságíró így foglalt állást a Népsport 1948. február 5-i számában, tehát nagyjából fél évvel az olimpia előtt:

Egy szóval sem állítom, hogy a magyar válogatott csapat győzelemmel térne haza a londoni olimpiáról, de vallom, hogy ha Argentína és Itália minden szemrebbenés nélkül benevezi a csapatát, akkor nekünk is ott a helyünk. Mi mindenesetre ezekkel az államokkal szemben még a „cipőpertlis” amatőrségnél tartunk. Az osztrák sportvezetőkkel tartott megbeszélésemen az a felfogás alakult ki, hogy a rövidesen Velencében tartandó közép-európai értekezleten alakul ki végérvényesen az általános felfogás arról, részt vegyünk-e a londoni labdarúgó olimpián. Nos, Olaszország nem várta meg a velencei döntést, hanem elküldte nevezését Angliába. Ezen az alapon nekünk, magyaroknak sincs sok okunk a habozásra.

Pataky Károly is beszállt a polémiába, a Kisgazdapárt lapjának, a Kis Újságnak egyik 1948. márciusi számában írta, már a velencei tárgyalás után:

Kétségtelen, hogy Olaszországban teljes futballprofesszionizmus működik, Közép-Európában pedig a legtökéletesebb, de mondhatjuk úgy is, hogy a legtökéletlenebb álamatőrizmus. Az általános vélemény legújabban az, hogy Olaszország, Ausztria, Csehszlovákia és Magyarország nem vehet részt legjobb csapatával a londoni olimpián. Ezekben az országokban ugyanis – a külföldi tudósítások szerint –, ha nincs is olyan professzionizmus, mint Angliában, de az kétségtelenül megállapítható, hogy százszázalékos az álamatőrizmus. A külföldről érkező hírek szerint mindezek után befejezett tényként kell elkönyvelni, hogy Magyarország legjobb válogatott csapata nem vehet részt az olimpiai játékokban, az amatőr válogatott csapatunk pedig nincs abban az erőben, hogy a londoni olimpián akár helyezési esélye is legyen.4

A Magyar Nap – a később a Brumi mackóról írott mesesorozatával nagy népszerűséget szerző Bodó Béla lapja – fél hónappal később ugyancsak hozzátette a magáét:

Ha szigorúan alkalmazzák az olimpiai szabályokat, úgy Magyarországot legfeljebb a BLASz-ban szereplő amatőrcsapatok játékosanyagából összeállított válogatott képviselheti, mivel a magasabb osztályok labdarúgói nem tekinthetők amatőröknek. Ennek pedig semmi értelme sem lenne. Csak úgy járnánk, mint Berlinben, ahol már az első meccsen kikapott a tiszta amatőr válogatott 3:0-ra a lengyelektől.5

Tiszta sor, gondolnánk, de közben a Szabad Nép – amely azokban a hetekben lett a Magyar Kommunista Párt lapjából a Magyar Dolgozók Pártjának a lapja – nyilvánvalóan a tények tökéletes ismeretében arról számolt be, hogy a magyar sportvezetés mégis elküldte a labdarúgó-válogatott nevezését, noha aztán nem küldött csapatot. Erről árulkodik a július 21-én megjelentetett hír:

A londoni olimpia labdarúgótornájára eredetileg 23 nemzet nevezett. Időközben öt nemzet – Magyarország, Burma, Lengyelország, Pakisztán és Palesztina – bejelentette, hogy csapatát nem küldi el Londonba. Most újra sorsoltak. Eszerint két selejtező mérkőzésre kerül sor július 26-án: Írország–Hollandia (Portsmouth), Luxemburg–Afganisztán (Brighton).

A magyar válogatott valóban nem vett részt az 1948-as játékokon. Győztek a svédek, akiknek 12 játékosából öt Czeizler Lajos, három Wampetits István, kettő Nagy József, egy pedig Konrád Kálmán játékosa volt az előző idényben. A „maradék” kettőből is Bertil Nordahl, a három híres fivérből a legidősebb, a negyvenes évek közepén Wampetits keze alatt játszott a Degerforsban. Csupán a kapus, Karl-Oscar, azaz Kalle Svensson nem dolgozott egyik magyar trénerrel sem.

Az egyébként nagyon sikeres, hat sportág révén tíz aranyérmet, illetve összesen tíz sportág révén 28 érmet hazahozó magyar olimpiai küldöttség tiszteletére a Gundelben tartott díszvacsorán Rákosi Mátyás – az MDP főtitkára, akkor már az ország legnagyobb hatalommal bíró politikusa – üzent a profinak minősített futballnak:

A londoni tapasztalat alapján, azt hiszem, itt az ideje, hogy a népi demokrácia rendet teremtsen ezen a területen is, és minden sztárrendszer nélkül irányt vegyen az egészséges népidemokratikus sportszellem. A profi sportot átengedjük Angliának.6

1948 és 1950 között, különösen történelmi léptékkel, szinte csak egy „pillanat” telt el, mégis, mi minden történt a magyar labdarúgásban. Lezajlott a teljes szovjetizálás, a legerősebb klubok átszervezése – és eldőlt, hogy az eredményei alapján a világelitbe tartozó válogatott nem vesz részt az 1950-es, brazíliai világbajnokságon. Méghozzá önszántából, ugyanis semmiféle FIFA-direktíva nem tiltotta a nevezést, illetve a szereplést.

A történteket utólag rekonstruálva azt bogozhatjuk ki, hogy már 1949 elején eldőlt, hogy a magyar csapat nem utazik el Brazíliába.

A Népszava – talán nincs rá jobb szó – egy tragikomikus cikkben, az „utca emberét” megszólaltatva bizonygatta, hogy teljes az egyetértés, itthon senki sem akarja, hogy a válogatott részt vegyen a világbajnokságon. Az írás a Miért nem veszünk részt a dél-amerikai „futball-pankráción” címet kapta.

Magyarországnak az 1950-es labdarúgó világbajnokságtól való távolmaradása nem éri váratlanul a hazai közönséget. A hír nyomán igyekeztünk egy kis közvélemény-kutatást rendezni, és összegyűjtöttünk néhány nyilatkozatot, amelyek híven mutatják, hogy is vélekednek nálunk a brazíliai világbajnokságról. T. J. gimnáziumi tanuló a Munkácsy utcai iskola előtt így vélekedik a kérdésről: „Semmi értelme sem lett volna annak, hogy a magyar csapat kiutazzék Dél-Amerikába. Nagyon jól tudjuk és ismerjük a dél-amerikai futballt, amely még akkor is életveszélyes, ha a dél-amerikai csapat itt túrázik, Európában. Odalent nem hogy mérkőzést nem nyerhettünk volna, de még csak a győzelem megkísérlése sem lett volna ajánlatos. Vétek lett volna belevinni a csapatot egy ilyen, csak vereséggel végződhető kalandba.” Ezek után lássuk a kitűnő játékost, aki már a magyar válogatott kapuját is védte: „Nem tudom, hogy rólam szó lett volna-e, de őszintén megmondom, hogy én nem vállalkoztam volna dél-amerikai játékra. Bár hajlandó vagyok minden áldozatot meghozni hazámért és a sportért, biztos vagyok benne, hogy egy dél-amerikai mérkőzéssorozat sportpályafutásom befejezését jelentette volna. Ép bőrrel onnan nem menekülhettünk volna, legalább is mi, kapusok nem.” Az egyesületi vezető férfiú érdekes indokolást fejt ki: „Az egész rendszer teljesen elhibázott. Nem én vagyok az első, aki ezt felfedezem, hiszen a francia sportlapok már hetekkel ezelőtt rámutattak a rendezés igazságtalan voltára. A brazíliaiak felrúgták a régi rendezési módot, amely pedig eddig, elsősorban az 1938. évi, franciaországi világbajnokság alkalmával tökéletesen bevált. A brazilok a döntőbe bejutó 16 csapatot nem az úgynevezett olimpiai rendszer szerint akarják csoportosítani, hanem négy csoportot alkotnak, s mind a négy csoporton belül 6-6 mérkőzés lesz. Azután a négy csoportgyőztes körmérkőzést játszik. A világbajnoki döntőben összesen tehát nem kevesebb, mint 30 mérkőzés kerülne sorra. Ebből a rendszerből ordít az üzleti szempont. A sportszempontokat sutba dobják, a cél az, hogy minél több mérkőzést rendezzenek, mennél nagyobb közönséget, mennél többször toborozzanak össze. Valóságos cirkusz lesz az egész brazíliai döntő, az esetleges mérkőzésismétlésekkel. Nálunk egykor a szerencsésen kiirtott pankrációk a maga újabb döntő és döntő a végkimerülésig rendszerű mérkőzéseivel borzolta fel a közönség idegeit. Ebből a pankrációs cirkuszból nem kérünk.” A szövetségben is sűrűn beszélgetnek erről az ügyről. Egyik ismert szakemberünk így vélekedik: „A legfelháborítóbb, hogy a brazilok önmagukat és a velük egy húron pendülő olaszokat egyenesen a döntőbe helyezték! Milyen jogcímen? Rendező ország? Ezen a jogcímen a londoni olimpia minden egyes döntőjében helyet követelhetett volna egy-egy angol versenyző, illetve angol csapat. Az olaszok pedig a védő jogcímén kerülnek különleges elbírálás alá. A tizenkét esztendővel ezelőtt szerzett győzelem jogán. Hol vannak már azok a játékosok? Hol van már az az olasz futball? Nem kérünk ebből a hendikep versenyből!”7

Ebben a kérdésben ismét összezárt a teljes „béketábor”, megint csak a jugoszlávok küldtek egyedül csapatot a régióból. A szovjetek egyébként akkoriban még nem is alakították meg a válogatottjukat, habár a szövetségük 1946 óta a FIFA tagja volt.

De vissza a „nemzetköziséghez”, 1950 júniusában a Romániai Magyar Szó alaposan kiosztotta a „világ másik felét” és benne a vb-résztvevőket:

Ez a világbajnokságnak nevezett világcsalás elsősorban politikai tömörülés, az Észak-Amerikai Egyesült Államok politikai befolyása alatt álló országok tüntetése a Szovjetunió, illetve a szocializmust építő népi demokráciák országai ellen. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az, hogy a világ legjobb labdarúgócsapatát, a szovjet válogatottat, nem hívták meg a világbajnoki torna rendezői, és hasonlóképpen „megfeledkeztek” a világ legjobbjai közé sorolható magyar válogatott, valamint a csehszlovák csapat és a mi csapatunk meghívásáról is. Később, amikor előre nem látott akadályok miatt a torna kalmár-rendezőinek aggodalma támadt az anyagi sikerre vonatkozólag, utólagosan a világbajnokságon való részvételre szólították fel a Szovjetuniót és a népi demokratikus országok válogatott csapatait. A Szovjetunió, illetve a népi demokratikus országok azonban nem akartak segédkezet nyújtani ehhez a brazíliai labdarúgóüzlethez. Nem voltak hajlandók olyan nemzetközi tornán részt venni, amelyre Tito és Franco is csapatot küld.8

Sok igazságmagvat nehéz lenne kiszedegetni a fenti írásból, de az tény, hogy a Mundial mezőnye nem a világ akkori legerősebb 13 válogatottját jelentette. Kétségtelenül jót tett a torna presztízsének, hogy a világbajnokságok történetében először elindult az angol válogatott is, ugyanakkor a hagyományosan nagyon nagy játékerőt képviselő magyar és osztrák, továbbá az akkor még az újjáalakulás előtt álló szovjet és nyugatnémet, illetve az ottani futballéletet megbénító sztrájk miatt hiányzó argentin válogatott távolléte miatt nehéz lenne azt állítani, hogy valóban a világ legjobbjai vettek volna részt a tornán. Jellemző, hogy végül az a svéd együttes végzett a harmadik helyen és egyben a legjobb európaiként, amely az előző másfél évben Olaszországba szerződő világklasszisai, így Gunnar Nordahl, Gunnar Gren és Nils Liedholm nélkül utazott Brazíliába.

Nagyjából hetvenöt év távlatából nem jelent nagy kockázatot a jóslás, de két tényre alapozva bátran leszögezhetjük, hogy ebben a mezőnyben nem volt a magyarnál erősebb európai csapat. Az 1948-ban olimpiai bajnok, Rióban harmadik svédeket 1949 novemberében 5:0-ra9 verte meg Sebes Gusztáv legénysége. A negyedik spanyolokat pedig Madridban verte meg – nem is a magyar válogatott, hanem egy, a Hungária nevet viselő, egyébként Kubala Lászlót is a soraiban tudó, menekültekből álló csapat. Az egyik fedezet, Majtényi Béla mondta egyszer arról a bizonyos meccsről, hogy a spanyolok nem tudták elviselni, hogy egy „szedett-vedett” együttes (a saját kifejezését kölcsönvéve, egy „réti” csapat) veri meg őket, ezért nagyon nagy pénzért rögtön meghirdettek egy visszavágót, amire vonatkozóan előre kikötötték, hogy csak ők nyerhetnek. A közönség meg őrjöngött a gyönyörűségtől, amikor Marik „Pötyi” – Majtényi fedezettársa, a Vasas korábbi válogatottja –, miután kicselezte a spanyolokat, felugrott a labdára, és szalutált a publikumnak.10

Amúgy Marikot itthon már évek óta nem sorolták a legjobbak közé. Mint ahogyan az Erbstein Ernő Torinójának tagjaként Európa egyik legerősebb klubcsapatában futballozó (néhány hónappal később a supergai légibalesetben tragikus körülmények között elhunyt) Schubert Gyulát, az ötvenes évek első felében olasz bajnoki címet nyerő és gólkirályi címet szerző Nyers Istvánt vagy a Franciaországban a legjobb csatárok közé emelkedő Újlaki Józsefet sem. Akkor még magát Kubala Lászlót sem emlegették a hazai sztárokkal egy nívón, és ez talán csak az 1952-ben a Barcelonával öt kupát nyerő, 1953-ban Európa-válogatott Kubala esetében tűnik igazságtalannak, persze itt inkább politikai indíttatásúnak gondolhatjuk ezt a minősítést.

Mert hát elképesztően erős volt akkoriban a magyar futball! De azon a napon, amelyen eldőlt a brazíliai világbajnokság, a mi Népsportunk arról írt az első oldalán, hogy „Nagy lendülettel folynak az egész országban a próbázások az országos MHK-napok keretében”.11 Vagy arról, hogy „Békenagygyűlést tartanak a sportolók hétfőn délután 6 órakor a Testnevelési Főiskolán”. Sőt még idézett egy levelet is, amelyet a DISZ egyetemi sportosztálya írt a koreai főiskolai sportolókhoz, rögzítve:

Éljen a koreai nép szabadságharca, éljen Kim Ir Szen elvtárs, a koreai nép hős vezére! Éljen a magyar békefront győzelmeinek szervezője, a Magyar Dolgozók Pártja és a magyar nép szeretett, bölcs tanítója, Rákosi Mátyás elvtárs! Éljen a hatalmas béketábor vezető ereje, a szocialista Szovjetunió és a világ dolgozóinak lángeszű vezére, a nagy Sztálin!

Nem akadt a 20. századi európai futballtörténelemnek más olyan békeidőszaka, amelyet annyira meghatározott volna a politika, mint a negyvenes–ötvenes évek fordulóját.

Szűk fél évtizeddel a második világháború után a későbbi, úgynevezett szocialista országok mindegyikében lezajlott már a kommunista párt hatalomátvétele, miközben Jugoszlávia 1948-ban kilépett a Moszkva által irányított Kommunista és Munkáspártok Tájékoztató Irodájából, a Kominformból, és szakított addigi szövetségesével. 1949-ben megalakult az egykori francia, angol és amerikai zóna területén a Német Szövetségi Köztársaság („Nyugat-Németország”), amelyben már az első választásokat is megtartották. Németország egykori szovjet zónájában pedig nem sokkal később létrehozták a Német Demokratikus Köztársaságot („Kelet-Németország”).

Ugyanebben az évben jött létre a szovjet befolyás alatt álló országok gazdasági szervezete, a Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa, a KGST, a „másik oldalon” pedig az Európa Tanács, amelynek ötletgazdája Winston Churchill egy újabb világháború elkerülésének garanciájaként álmodta meg a szervezetet egy zürichi beszédében, de amelynek ugyanakkor nem akadt egyetlen, úgynevezett szocialista ország sem a tagjai között. A hidegháborús fegyverkezési verseny hozadékaként, az Egyesült Államok vezetése alatt létrejött az Észak-atlanti Szerződés Szervezete, a NATO.

A politikai megosztottság, a hidegháború kezdte éreztetni a hatását a futballéletben is. Nagyon ritka kivételnek számított, ha a különböző szövetségi rendszerekbe tartozó országok válogatottjainak mérkőzésére került sor.

1949-ben összesen kilencven mérkőzést játszottak az európai válogatottak, a szocialista országok közül (a jugoszlávokon kívül) Magyarország számított még a legnyitottabbnak, legalábbis, ha azt vesszük, hogy megmérkőzött három tradicionális ellenfelével, az osztrákkal, az olasszal és a svéddel is. Közülük az első kettővel az 1948-ban újra kiírt, és végül 1953-ig elhúzódott Európa Kupa keretein belül, amelyet az 1953-as római stadionavatón a korábbi nagy mumus, Olaszország felett aratott győzelmének köszönhetően Magyarország nyert meg. Ebben a sorozatban részt vettek a csehszlovákok is, akik szintén megmérkőztek abban az évben az osztrákokkal. E tulajdonképpeni tétmérkőzéseken kívül – a korabeli szóhasználat szerinti, bár ebben a szövegkörnyezetben nehezen értelmezhető kifejezéssel – barátságosnak mondott meccset még hármat vívtak szocialista országbeliek észak- vagy nyugat-európai csapattal: a lengyelek Varsóban a dánokat fogadták, míg a csehszlovákok Párizsban jártak, a franciáknál.

Jól mutatja a jugoszlávok útkeresését, sőt orientációját, hogy a válogatottjuk egyszer sem állt ki a „béketábor” valamely országából érkező válogatott ellen.

1950-ben már csak két mérkőzés lógott ki a sorból: a bécsi és a budapesti magyar–osztrák, amit a közös magyar–osztrák futballmúlt ismeretében egyáltalán nem tarthatunk véletlennek.12

A „béketábor” országaiban ekkorra nagyjából véget ért a futballélet szovjet típusú átalakítása. Nyilvánvalóan naivság, finomabban fogalmazva, „történelmietlen” lenne ma felvetni azt, hogy miért jelentettek volna mintát az 1934-ben világbajnoki ezüstérmes csehszlovák vagy éppen az 1938-ban ugyanezt a címet elérő magyar futball számára a szovjetek. Sebes Gusztáv írta 1955-ben:

A magyar labdarúgás, amely a háború után sem nélkülözte az átlagon felüli tehetségű játékosokat, első ízben élvezhette a tartós állami támogatást. Ez nemcsak a szakszerűbb nevelőmunkában és a játékosoknak az építőmunkába való bekapcsolódásában, hanem a Szovjetuniótól átvett tudományos edző- és tömegsportszervező módszerek alkalmazásában is kifejezésre jutott.13

1948-ra a béketábor minden országában megtörtént a kommunista hatalomátvétel. (Csak zárójelben: a „béketábor” kifejezés jóval korábban használatba került, Berei Andor kommunista politikus már egy 1946-os, a Társadalmi Szemlében megjelent cikkében is használta, ám gyakorivá, bevetté 1948-tól lett. Talán utal a politikai klíma „hőmérséklet-ingadozására”, hogy az Arcanum sajtóadatbázis keresőjét segítségül hívva megállapítható: a kifejezés a leggyakrabban 1950-ben fordult elő a magyar sajtóban.)

1946-ban Romániában – a szovjetek erős nyomására és nem mellékesen jókora csalással – a kommunisták megnyerték a választást. Bulgária helyzetét, Magyarországéhoz hasonlóan az 1947. februári párizsi békeszerződés rendezte, de addigra már ott is kikiáltották a népköztársaságot, és az 1946. októberi választások után Georgi Dimitrov, a Kommunista Internacionálé volt elnöke foglalta el a kormányfői széket.

Lengyelországban 1944 őszén a szovjetek által támogatott vezetőkkel megalakult az új köztársaság, majd 1948-ra, meglehetősen erőszakos politizálás eredményeként kiépült a szovjet típusú szocializmus személyi és intézményrendszere. Csehszlovákiában 1946. május elsején a kommunisták már 40 százalékot szereztek a választásokon, de ennél lényegesen nagyobb hatalomra tettek szert, sőt aztán 1948. február 20-án lemondani kényszerültek a kormány nem Moszkva-barát tagjai, majd öt nappal később sor került a teljes kommunista hatalomátvételre is. Azt az időszakot bő négy évtizeden át „diadalmas februárként” emlegették a hivatalos csehszlovák retorikában. A kialakuló struktúrát még inkább megerősítette a májusi választás, majd júniusban Sztálin feltétlen híve, az egykori asztalossegéd, Klement Gottwald került az államelnöki posztra. Hasonló folyamatok játszódtak le Magyarországon, az eleve a szovjet megszállási zónában létrejött Német Demokratikus Köztársaságban pedig még látszatintézkedésekre sem volt szükség.

Különösen érdekesen alakult a helyzet a Balkánon, jelesül Albániában. Az országot 1939. április 7-én lerohanták Mussolini csapatai. I. Zogu király (és vele felesége, a budapesti születésű, anyai ágon amerikai Apponyi Géraldine, valamint háromnapos, nem tévedés, háromnapos kisfiuk, Leka) elmenekült, az új olaszbarát kormány II. Viktor Emánuel olasz uralkodónak ajánlotta fel az albán királyi trónt. Létrejött az olasz–albán perszonálunió. Mussolini bukása után a németek vették át a hatalmat, helyi szövetségesük a Nemzeti Front volt. 1944 végére ellenben sikerrel járt az Enver Hoxha vezette partizánok felszabadító akciója. (Nem mellékesen, jelentős brit segítséggel.) 1944 novemberére, az akkori szóhasználat szerint, felszabadult az ország. 1945-ben Hoxha totális hatalmat szerzett, majd a következő év januárjában kikiáltották a népköztársaságot. Albánia első számú szövetségese kezdetben a szomszédos Jugoszlávia volt.

Politikai jelentősége volt annak, hogy az albán válogatottat integrálták aztán a Balkán Kupa résztvevői közé. Ezt a tornát 1929-ben írták ki először. Az első sorozatban még három éven keresztül játszott egymással két kört a jugoszláv, a román, a bolgár és a görög válogatott. A későbbiekben 1936-ig minden évben kiírták, egy körülbelül egyhetes tornává szűkítve. 1946 októberében, tízéves pauza után született újjá a Balkán Kupa, immár a görögök helyett „új barátokkal” a mezőnyben.

Mi több, az albánok egyből elvállalták a rendezést is, jó eredményre számítva hazai pályán. A kiváló szerb edző, a mindössze 35 éves Ljubisa Brocsics a „sasok” (Shqiponjat) addigi legerősebb keretével dolgozhatott, élén az Olaszországból hazatért Loro Boriçival. A válogatott csak néhány héttel korábban, 1946. augusztus 22-én játszotta első (még nem hivatalos) mérkőzését Montenegró csapata ellen. Az 5:0-s diadal csak tovább növelte a várakozást és a reménykedést – meg a csapat népszerűségét. Októberben, a Balkán Kupán aztán megtörtént a hivatalos premier is, az albánok 3:2-re kikaptak a jugoszlávoktól, majd 3:1-re megverték a bolgárokat, miközben a románok megtették azt a szívességet, hogy legyőzték a „plávikat”. A torna utolsó napján a jugoszlávok megverték ugyan a bolgárokat, de csak egy góllal. Így az albánoknak már elég volt egy „szűk” győzelem is a románok ellen. Nagy izgalmak közepette Qamil Teliti góljával 1:0-s hazai diadal született, ezzel az albánok a futballtörténetük legnagyobb sikerét érték el.

Az albán és a jugoszláv politika ezután azonban gyorsan távolodni kezdett egymástól, az 1945 utáni kommunista vezetők közül a legiskolázottabbnak tekinthető Hoxha 1948 után már a Szovjetunióban kereste és találta meg a legfőbb támaszát. Az 1947-es Balkán Kupára (illetve az immár Balkán- és Közép-európai Kupára) egyébként meghívták a magyar válogatottat is, és ha már részt vett, fölényesen, minden mérkőzését megnyerve, győzött is rajta Jugoszlávia, Románia, Bulgária és Albánia előtt. 1948-ra még tovább bővült a mezőny, a csehszlovák és a lengyel válogatott meghívása majdnem a teljes béketábor kupájává emelte a Balkán Kupát, éppen csak a „nagy testvér”, a Szovjetunió nem küldött csapatot, de ne felejtsük el, hogy a szovjet válogatott, a szbornaja csak 1952-ben játszotta az első hivatalos mérkőzését, addig egész egyszerűen nem létezett.

A jugoszláv konfliktus aztán véget is vetett a Balkán Kupának. Megszűnése nem kapott hosszú magyarázatot a hazai sajtóban, még az olyan egymondatos hírek is kuriózumot jelentettek, mint a Friss Újság közlése: „Elmarad a november 7-ére tervezett magyar–jugoszláv Balkán Kupa-mérkőzés”.14 Aznap helyette Szófiában Bulgária–Magyarország-találkozót rendeztek, az lett a Balkán Kupa utolsó kilencven perce a megszűnés előtt. Előtte Manol Hilberman, a Bolgár Népi Testnevelési Tanács főtitkára nyilatkozott az MTI-nek. Szavaiból kiderül, hogy a terv akkor még a kupasorozat folytatása volt.

A bolgár–magyar válogatott labdarúgó-mérkőzés a két nép között fennálló szoros baráti kapcsolatok újabb megnyilvánulása lesz. Ez a találkozó még szorosabbra fűzi a két nép barátságát. A két ország sportvezetői csak dicséretet érdemelnek ezért a kezdeményezésért. Addig, amíg újjászervezik a Balkáni és Közép-európai Játékokat, amelyek csak ideiglenesen szünetelnek, a vasárnapihoz hasonló találkozók bizonyítékul szolgálnak arra, hogy a népi demokratikus országok közötti barátság mind jobban megerősödik.15

A futballban egy könnyebben, egy nehezebben és egy még nehezebben végrehajtható lépésre került sor a béketábor minden országában. Az első a hagyományosnak mondható, őszi-tavaszi rendszerű futballnaptár szovjet mintára történő átszerkesztése volt, a második az új politikai hatalomnak kevéssé tetsző csapatok átnevezése, meggyengítése, sőt egyes esetekben teljes ellehetetlenítése, a harmadik pedig szinte minden országban az egy, két, legfeljebb három klubból álló elit létrehozása. Ez utóbbit nevezhetjük kirakatcsapatok kialakításának is, amivel szorosan összefüggött a „sportcsaládok” megszervezése, a hadsereg és a belügyminisztérium által támogatott csapatok megerősödése.

A sportcsaládok magyar neve nem az orosz eredeti (szportyivnoje obscsesztvo) tükörfordítása, arra jobb lenne a sportegyesület; az eltérést az indokolja, hogy a Szovjetunióban kialakított rendszer nem a „polgári” modellt követte. Nem független egyesületekről volt szó, hanem az erőszakszervezetekhez és a szakszervezetekhez kapcsolódó szerveződésekről, amelyek az abba az „ágazatba” tartozó sportegyesületeket gyűjtötték egybe. A Szovjetunióban létrejött a Dinamo, a Lokomotiv, a Trud, a Burevesztnyik sportcsaládja, valamint a hadseregé, amely többször is nevet váltott, és nálunk leginkább az SZKA, illetve – a hadsereg központi klubját kiemelve, a „centralnij” („központi”) minősítést jelezve – CSZKA néven volt ismert. Ezek a „sportcsaládok” a béketábor szinte minden országában létrejöttek – így Magyarországon is.

Tartalom

Bevezetés

1. A „béketábor” nagy sportügyi átszervezése

2. A politika és a futball Magyarországon 1945 után

3. A német újrakezdés

4. Az Aranycsapat kialakulása

5. A hidegháború szele kavargott a futballvilágban

6. Az Aranycsapat konszolidációja, 1949–1950

7. Nyugati és keleti németek

8. Már majdnem Aranycsapat az Aranycsapat. Az 1951-es futballév

9. Bearanyozott olimpia, 1952

10. Csere: Palotás helyett Hidegkuti

11. A világbajnoki selejtezők

12. A 6:3-tól a 7:1-ig, avagy leckék a tanítómestereknek

13. A magyarul beszélő német és a hangulatjavító gulyás. A csoportmeccsek az 1954-es vb-n

14. A magyarok megverik a brazilokat, akik az öltözőben törlesztenek. Magyarország–Brazília 4:2

15. Minden idők legjobb futballmérkőzése? Magyarország–Uruguay 4:2

16. A magyar csapat 2:0-nál azt hitte, már megnyerte a döntőt

17. Puskás beállítása óriási vitákat gerjesztett

18. A külföldi sajtó szerint a németek jobb erőnléte döntött

19. Dopping vagy C-vitamin?

20. Az itthoni fogadtatás és következmények. Véget ért egy korszak

21. Az Aranycsapat emlékezete és mítosza

A képek forrásai

Jegyzetek

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 ▪ – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

PT Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License