A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Kelet madara, nyugat virága 1., 2024

Copyright © B. J. Alexandra, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Baseline Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Kiritori Kft.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-18-9

SZEREPLŐK

THEODORE (THEO) BLOOM

Fiatal fiú a Középső Blokkból, aki csatlakozni kíván a Déli Kirendeltséghez.

AZ AZ EMBER

Titokzatos, névtelen illető egy komoly küldetéssel.

A DÉLI KIRENDELTSÉG

Az észak-amerikai kontinens három Kirendeltsége közül az egyik.

A MOORE CSALÁD

A Déli Kirendeltség alapítói és eredeti vezetői mintegy 110 évig, míg a Lounsburyknek át nem adták a hatalmat.

A LOUNSBURY CSALÁD

A Déli Kirendeltség jelenlegi vezetői.

LOUIS LOUNSBURY

A Déli Kirendeltség fiatal igazgatója.

RAPHAEL (RALPH) LOUNSBURY

Louis öccse, a Déli Kirendeltség másik igazgatója.

CATHERINE (CATHIE) LOUNSBURY

Louis és Ralph húga.

KENNETH HAMMOND

Catherine gyerekkori barátja és személyi testőre.

KAMINARI HIBIYA /

Catherine vőlegénye. Eredetileg a Japán Kirendeltség tagja volt.

HOSHIZUKI ROKUMO /

A Japán Kirendeltség korábbi tagja, jelenleg Hibiya személyi testőre és a Belső Körös osztagok kisegítője.

AZ ÖTÖS OSZTAG

BIANCA BROOKS

Az Ötös Osztag parancsnokasszonya.

ALEX SPARKS

Az Ötös osztag másodparancsnoka, a harcos részleg vezetője.

ADAM STARLEY

Az Ötös Osztag katonája, az osztag egyik legjobbja.

DAISY MENDOSA

Az Ötös Osztag katonája, komoly és megbízható nő.

CHELSY BELL

Az Ötös Osztag katonája, cserfes és energikus lány.

A JAPÁN KIRENDELTSÉG

UMEHARA YŪSUKE /

A Japán Kirendeltség jelenlegi vezetője, Mugen unokatestvére anyai ágról.

AOYAGI MUGEN /

A Japán Kirendeltség egyik korábbi vezetőjének fia, emiatt a poszt várományosa is volt, végül csupán tanácsosi pozícióba került. Yūsuke unokatestvére és legjobb barátja.

UMEHARA MINORI /

A Japán Kirendeltség korábbi vezetője, Yūsuke édesanyja, Mugen nagynénje.

Aoyagi Ren & Aoyagi Yuri /

A Japán Kirendeltség egyik korábbi vezetőjének ikerfiai, Mugen féltestvérei.

Natsume Kaname /

Családja a Japán Kirendeltség kiemelt fontosságú tagja. Mugen kedvese.

A „VÉNEK”

EGYÉB SZEREPLŐK

KAMINARI TAKAFUMI /

Japán legújabb és egyik legnagyobb vallási irányzatát képviselő családjának vezetője, Hibiya apja.

NILE HAMMOND

A Tizenkettes Osztag vezetője, Kenneth apja.

KARL HAMMOND

Kenneth bátyja, Louis és Ralph testőre.

1. FEJEZET

– Rendben, Bloom! Letelt a büntetés, most már kijöhet!

Nem kellett kétszer figyelmeztetni. Theo talpra pattant, felkapta a motyóját, és már kint is volt. Soha többé nem akart még egyszer elzárást kapni.

Az elkülönítő épülete előtt Adam várta. Theo meglepődött, nem hitte volna, hogy valaki elé megy köszönteni őt. Barátian megölelték egymást, és úgy folytatták az utat a főépület felé. Először a mosodába mentek Theo szennyese miatt, utána Biancához vezetett az útjuk, hogy lejelentkezzen nála.

– Hogy bírtad? Nem bolondultál meg nagyon odabent? – kérdezte Adam viccelődve.

– Szörnyű volt! A hely közelébe sem akarok többé menni!

Adam nagyot nevetett. Elmesélte, milyen volt az ő első elzárása, mikor kadét korában pár társával kiszöktek a laktanyából, hátha tudnak az étkezde konyhájáról piát lopni, de öt perc alatt elkapták őket. Adam anekdotáit hallgatva Theo mindig meglepődött, még alig pár éve is milyen éretlen gyerek volt a barátja. Néha ez a csibészes pimaszság most is előbújt belőle, ami inkább szerethetőbbé, mint bosszantóbbá tette, de Theo azért örült, amiért ő a komolyabb, felelősségteljesebb Adamet ismerhette meg.

– A csajok is jönni akartak, csak most az egész Kirendeltség a feje tetején áll a Koponyások miatt. Kvázi én is lógok a munkából. Tényleg, nem is tudod, mi volt itt a héten!

Theo nem akarta beismerni, hogy a bezártsága alatt végig leskelődött a Szemével, ezért nagyjából képben volt, úgy érezte, Adam furának gondolná ezért. Meg aztán olyan lelkesen vágott bele az élménybeszámolóba, hogy szíve sem lett volna félbeszakítani.

– És basszus, Zack ezt nem érhette meg!

Theo meghökkent, nem erre a zárszóra számított.

– Volt valami múltja velük? – kérdezte.

– Asszem. Azt tudom, hogy rühellte őket, és úgy hallottam, volt is rá oka. Ugye ő másik osztagban volt eredetileg, és talán két társát is elkapták a Koponyások. Nem tudom, hogy ennek volt-e köze később az áthelyezéséhez, mert arról sosem beszélt, de nem csodálnám.

Mindketten elhallgattak, és Zackre gondoltak. Hihetetlen volt, hogy közel két hónap telt el a halála óta. Kimondva soknak tűnt, de amennyi őrültség történt azóta a Kirendeltségben, már inkább kevésnek. Vajon Zack mit szólna, ha hirtelen megint idecsöppenne közéjük, és látná ezt a felfordulást?

– Te bírtad őt? – bukott ki a kérdés Theóból.

– Őszintén? Nem. És asszem, nem is hiányzik. Legtöbbször. Vannak napok, amikor mégis. Nem akartam volna azért, hogy meghaljon. Nem feltétlenül miatta, csak rohadt para, mikor valaki az ismerőseid közül elpatkol. Olyankor a Halál megfoghatóvá válik, és szinte érzed, hogy az életben maradottakat mustrálja, kit vigyen el legközelebb.

Theo hátán végigszaladt a hideg. Valóban, ő sem fogta fel igazán, mekkora veszélyben élnek mindennap a máslények szeszélyeinek kitéve, míg az ő városát is földig nem rombolták. Ahogy azt is tudta, milyen veszélyes küldetésre szánta el magát, de Zack halála volt az egyik emlékeztető pofon, hogy gyakran még annál is rosszabb lesz, mint amire számított.

– Egy lány miatt csatlakoztál, igaz? Hogyhogy nem menekültél haza az első küldetés után?

– Hülye voltam. Azt hittem, ha gyorsan véghez viszek valami hőstettet, meggondolja magát, és mégis ad egy esélyt. Úgyhogy eleinte makacsságból. Utána meg elköteleződésből. De elismerem, esténként néha éberen fekszem az ágyamban, bámulom a plafont, és azon agyalok, milyen békés életem lenne, ha nem zúgtam volna bele abba a lányba.

Ezen Theo is gyakran elgondolkodott. Ha aznap a máslények az ellenkező irányba terelik a prédájukat, ha nem megy át Dylanhez, ha a családja előbb vagy később próbál menekülni, és nem az autóval, mi lett volna? Vagy ha Az az Ember nem őt találja meg először…

– Hiába, nem lehet mindenki olyan bátor, mint te! – mondta Adam, és Theo karjába bokszolt. A fiú viszonozta a gesztust.

– Legtöbbször majdnem összecsinálom magamat, szóval nem vagyok én olyan bátor!

– Igaz, mert csak őrült vagy. Néha attól félek, hogy szimpla halálvágyad van, azért vállalod ezeket a veszélyes extra küldetéseket. Vagy ugrasz önként golyó elé. Mikor az a nő téged…

Adam szava elakadt. Még mindig nehezen beszéltek a Catherine kisasszony estéjén tartott merényletről, mikor Megan Judge meglőtte Theót. Adam azóta is magát hibáztatta, amiért saját bénázása miatt Theo majdnem meghalt.

– Komolyan, miért csinálsz ilyeneket? Jó, ez a kettőnk ügye más, de a többi? Más osztagból többeknek is szúrja a szemét, nem csak a parancsnokasszonynak.

– Nem azért csinálom, mert annyira akarom! – tört ki Theóból. – Csak… muszáj. Ez a feladatom.

– Ez olyasmi, amiről nem beszélhetsz?

Theo bólintott. Lehet, így is túl sokat mondott, de már kikívánkozott belőle. Talán ha Az az Ember most is figyeli őket, ennyiért nem fogja a fejét venni.

Adam nem kérdezett többet. Megborzolta Theo bozontos haját, majd a vállát átkarolva andalogtak tovább.

– Hát jó, mondjuk azt, hogy van rá okod. De mikor ezt a legutóbbi mutatványodat Rokumóval meghallottam, hú! Bírom őt, de azért elég kettyós. Jobban kéne vigyáznod, milyen hülye ötletére bólintasz rá.

Már csak őt kellett felemlegetni! Theónak volt egy egész hete felpumpálnia magában a haragot, amit Rokumo iránt érzett. Örült, hogy gyógyulva távozott a kórházból, és az sem igazán érdekelte, hogy látszólag mindenféle retorzió nélkül megúszta a küldetést, míg ő elzárást kapott. Pont ezért, mert annyira jól volt, mert rá haragudni. Azért, mert ebbe belerángatta, mert kizárta az erkélyre, mert… olyasmit tett a Koponyások vezérével.

Theo egyes estéken azokkal a képekkel álmodott, amelyeket Rokumo fejében látott. Érezte a kés alatt a nyakcsigolyák reccsenését. Az orrát eltöltötte a vér vasas illata. Hallotta a fejében Rokumo cikázó, egymással veszekedő gondolatait. Ironikus módon, részben Rokumo is hitetlenkedett a saját tettén, és kérdőre vonta a saját épeszűségét, míg egy másik hang győzködte, hogy ez teljesen rendben van, hisz Hibiyáért teszi. Ettől pedig Theo rettentő mérges lett.

Adam megérezte, hogy a hőmérséklet körülöttük pár fokot esett, miután kiejtette Rokumo nevét, ezért tovább nem is kívánta feszegetni a témát. Pechjére azonban, ahogy az edzőpálya felé tartottak, Rokumo elkapta őket.

– Hé, Theo! Kiengedtek végre? Azt hittem, sosem szabadulsz.

Arcán a védjegyévé vált, hamiskás mosolya terült el. Ugyanezzel az ábrázattal kapta el Theo grabancát egy hete azon az estén. Theo ez idáig egyszer sem akart behúzni Rokumónak, de most nagyon erős volt a kísértés. Adam nem tudta, maradjon-e, hátha szét kell őket szedni, ha Theo Rokumo nyakának ugrana, vagy inkább álljon tovább, és hagyja, hogy megbeszéljék a dolgaikat.

Theo viszont érezte, hogy ha le akarja ezt rendezni, akkor ez az első és utolsó esélye rá. Máskor rosszul jönne ki belőle, ha megint felemlegeti. Elküldte Adamet, aki biccentett feléjük, és reménykedett, hogy nem kék és zöld foltokkal borítva fogja őket legközelebb látni.

– Morcosnak tűnsz. Megártott a szobafogság? – próbált viccelődni Rokumo.

– Nem, az kész nyaralás volt! Legalább biztos lehettem benne, hogy senki nem fog az őrült ötleteivel zaklatni, hogy ketten kapjunk el egy egész terrorista szervezetet!

– Oké, helyben vagyunk. Bocsánatot akarok kérni ezért, de a végén minden jól sült el…

– Hogy sült el jól? Majdnem meghaltál, engem ki is csaphattak volna, ha elszúrjuk, és a Koponyások észrevesznek, örökre kicsúszhattak volna a kezünk közül.

– Ezt meg is fordíthatjuk. Ha nem tettünk volna semmit, az a nő visszajön, és lehet, megöli Hibiyát! Nem is kellett volna Mayaként megjelennie, csak felveszi egy nővér vagy orvos…

– Nem érdekel!

Rokumo szava elakadt, de még Theo is meglepte saját magát. A szavak és gondolatok, melyek egy hete gyűltek benne, gejzír módjára törtek ki belőle, megállíthatatlan vízzuhatagként söpörtek el minden próbálkozást, mikor Rokumo közbe akart szólni.

– Azt mondtad, megkeressük őket, és jelentjük a vezetőségnek. Erre kizártál az erkélyre, és egyedül vitted vásárra a bőrödet! A képembe hazudtál! És kihasználtál! Csak az erőm kellett?

– Jaj, ne drámázz már! Katonák vagyunk, nem hisztis tinilányok, akik hülyeségeken besértődnek a másikra.

– Még van képed…? Te beszélsz, aki naiv fruska módjára körbeugrál egy pasast, aki közben a fejére sem tojik?

– Vigyázz a szádra!

– Fáj, mi? Fáj hallani, mekkora hülye vagy! De nem számít, én akkor is bőgtem volna utánad, ha meghalsz. Még túl rövid ideje vagyok tag. Nem akarom ilyen hamar egy barátomat elveszíteni!

Rokumo szája tátva maradt. Úgy festett, mint akinek komoly nehézséget jelentene az egyik szó értelmezése, vagy ilyen mondatkörnyezetben, efféle szókombinációval mintha nem bírta volna felfogni, mit akarhat mondani Theo. Nem akarja egy barátját elveszíteni? Melyiket? Most a kettejük ügyéről beszéltek, szóval hogy jön ez ide?

– Most miért is vagy mérges? Mert nem vittelek magammal?

– Minden miatt! Azért is, mert egyedül mentél utánuk. Mi ebben olyan nehéz?

– Csak neked akartam jót! Veszélyes volt. Bajod eshetett volna. Hogy kérhettem volna még, hogy vidd vásárra miattam a bőrödet?

– És én hogy éreztem volna magam, ha meghalsz? Én küldtelek oda. Miattam történt volna.

Immáron harmadszorra sikerült Rokumót úgy elnémítania, hogy utána pár másodpercig a fiú megszólalni sem tudott. Ebbe így nem gondolt bele. A semmiből jött az ötlet, hogy kizárja Theót az erkélyre. Nem akarta még nagyobb bajba keverni, mint amiben eleve voltak, a saját bőrét pedig nyugodtabban vitte a vásárra, mint az övét.

Szeretsz nekem fölösleges fejfájást okozni, ugye?

Nem volt muszáj!

Hősködéssel nem szerzel nálam pluszpontokat…

Akkor meg miért…? Mi szükség volt…?

Parádés érzés lehet Louis idegszálain ugrálni…

A Kirendeltségnek volt szükséges!

Rokumo befogta a fülét, pedig a fejében zsongó hangokat ennyivel nem tudta kizárni, ellenben Theo még hangosabban kezdett el kiabálni. Azt hitte, őt akarja elhallgattatni.

– Akkor is elmondom, ha viaszt öntesz a füledbe! Mert az egy dolog, hogy becsaptál és otthagytál! De amit azzal a nővel tettél… értem, hogy terrorista, és majdnem megölte Mr. Kaminarit, de rólad ennél többet képzeltem! Hogy nem vagy ennyire vadállat! Nem tudom, Mr. Kaminari miket vár el tőled…

– Nem várta el…

– Akkor végképp, miért? Láttam a gondolataidat. Tudom, hogy te is megijedtél magadtól, és nem szívesen csináltad. De mindig csak Hibiya, Hibiya, Hibiya! Húzd már ki a fejed a seggéből!

– Komolyan ilyen szóösszetételben kell a nevemet viszonthallanom tőled a szabadulásod után? Elintézhetek neked még egy hetet!

Hibiya pár méterre tőlük, a folyosó egyik nyitott ablakán keresztül nézte őket. A párkányra támaszkodott, majd könnyed mozdulattal átvetette magát rajta, és már a két másik fiú mellett termett. Theo bosszankodva konstatálta, milyen jó volt ma mindkettejük időzítése, de esze ágában sem volt visszavonni a szavait.

– Min megy a vita? – kérdezte Hibiya.

– Épp leszúrom őt a magánakciója miatt!

– Helyes! Hátha rád hallgat, ha már rám nem.

Theo nem tudta, milyen reakciót várt Hibiyától, de arra legkevésbé sem számított, hogy vele fog egyetérteni. Rokumót viszont látszólag nem érte váratlanul a térfélválasztás kimenetele. Megsemmisülve bámult maga elé, de a meglepettség szikrája sem látszott rajta.

Mégis, Hibiya úgy állt meg Theóval szemben, mint aki bármikor kész eltaposni, mint egy bogarat, ha csak egy rossz pisszenést is hall tőle. Rokumót teljesen kitakarta, csak a mosolygó arcához nem illő rideg tekintete töltötte be Theo látóterét.

– Na, mindegy, csak rátok néztem – mondta a férfi. – Találkozóm van Louisékkal. Nekem is fel kell még zárkóznom a történtekkel kapcsolatban valami Istennőtől kezdve a médiának leadott szennyen át mindennel.

– Istennő? – kérdezte Theo.

– Igaz, lehet, ezt még nem hallottad. Kiderült, hogy a Koponyások valami szekta is lehetett, mert több tagjuk is váltig állítja, hogy valamilyen Istennőtől kapta a vezetőjük az alakváltó képességet, és az tette Helytartóvá.

Theo ledermedt. Olyan sok minden járt az elmúlt héten a fejében, hogy Megan Judge-ra már nem maradt energiája, ezért nem is gondolkodott azon, mitől lett ő Helytartó. És most, hogy hallotta, egyszerre tört rá a hitetlenkedés, a megvilágosodás és a pánik.

– Ez… igaz lehet?

– Dehogyis! Nincs semmiféle Istennő, aki kedve szerint szuperképességeket osztogat. Jó ég, azt hittem, a hülyeségnek legalább az országhatárok gátat szabnak, de tévedtem. Hé, hova rohansz?

– Sajnálom, késésben vagyok! A parancsnokasszony vár!

Theo olyan gyorsan eliszkolt, hogy az árnyéka is alig bírta követni. Hibiya egy elismerő füttyentéssel jutalmazta a fiú fürgeségét. Várta, hogy Rokumo megerősítse őt valamiképp, de még mindig üveges szemmel bámult maga elé.

– Minden oké? Nagyon csendben vagy.

– Nem vagyok jól – suttogta Rokumo, egy perc hallgatás után.

– Hol vagy? Hol vagy? – kiabálta Theo.

Régen le kellett volna már jelentkeznie Biancánál, ehelyett a kertben rohangált fel s alá, Azt az Embert hívogatva.

– A francba, hol vagy már? – kiáltott ezúttal hangosabban. – Isten, isten, gyere le!

– Ó, hogy engem keresel? – hallotta a fejében a jól ismert torz hangot.

Egy madár dugta ki a fejét a bokrok ágai közül. Szóval végig itt volt, gondolta magában mérgesen Theo, de most nem akarta ezzel vesztegetni az idejét.

– A Koponyásokról és az elkapásukról hallottál?

– Arról hallottam, hogy Rokumo majdnem otthagyta a fogát. Mintha említettem volna, hogy Hibiya és az ő élete prioritást élvez, nem? Hogy hagyhattad, hogy egyedül menjen?

Theo szóhoz sem jutott. Ő akarta Azt az Embert szembesíteni a saját tetteivel, erre most ő kapja a kioktatást?

– Talán ha nem osztogatnád boldog-boldogtalannak a képességeket, ez meg sem történik!

– Miről beszélsz?

– A nő, aki leszúrta Rokumót, elvileg egy Istennőtől kapott alakváltó képességgel tudott ide beépülni. Nem ismerős valahonnan a sztori, hölgyem?

– Honnan veszed, hogy én adtam neki?

– Mert ki mástól kaphatta volna! Egy másik olyantól, mint te?

– Jó reggelt!

Theo elhallgatott. Csak viccből vetette fel az ötletet, mert annyira nevetségesnek hangzott, erre véletlenül beletrafált? Ha hívő ismerősei Istenről beszéltek, mindig csak egyet emlegettek, ezért Theo is úgy képzelte, hogy Az az Ember egyedül van. Bele sem gondolt, hogy többen lehetnek.

– Mégis, hányan vagytok?

A madár jobbra-balra fordítgatta a fejét, mintha azon gondolkodna, válaszoljon-e.

– Öten.

Az elég kevés, gondolta Theo. Az imént száz és száz másik torz hangú, ember formájú fekete füstalak jelent meg lelki szeme előtt, erre most ötöt kivéve mind kámforrá vált.

– És honnan kellett volna kitalálnom, hogy nem egyedül dolgozol?

– Mert szerinted az ellenségünk egy ember? Mi félnivalóm lenne tőle? Nyilván egy másik Felsőbb Hatalommal van dolgunk!

– Persze, nyilván! Tök logikus! – gúnyolódott Theo. – Várjunk! Azt mondod, a többi ilyen Felsőbb Hatalom az ellenségünk?

Az előbb lekicsinylett ötös szám hirtelen soknak tűnt. Vajon négy másik olyan entitás, mint Az az Ember, mekkora veszélyt jelenthetett rájuk? Bele sem akart gondolni.

– Csak ketten vannak ellenünk – mondta Az az Ember, ezzel némiképp megnyugtatva Theót. – De a másik kettővel sem árt óvatosnak lennünk, még ha most passzívak is.

– És akkor az egyik Felsőbb Hatalomtól kapta a Koponyások vezetője az alakváltó képességét. A másikkal mi van? Ő már akcióba lépett?

– Attól függ. Régebb óta tevékenykedik, mint én, de egyelőre inkább a mi lépéseinkre ad válaszreakciót, minthogy ő támadna.

– Hol vannak most?

– A Koponyások segítőjét nem tudom. Mindig vándorol, akárcsak én. A másikat inkább nem mondom. Jobb, ha nem tudsz róla.

– Különben nekem annyi?

– Azt nem mondanám. A Felsőbb Hatalmaktól nem kell félned. Nem bánthatunk téged, mert nem bánthatunk semmilyen élőlényt, legfőképpen embert nem.

Theo előtt felrémlett az évekkel ezelőtti első találkozása Azzal az Emberrel, amikor végső kétségbeesésében arra kérte, hogy ölje meg. Theo egész eddig azt hitte, csak merő szeszélyből kegyelmezett meg neki és beszélte rá inkább a munkára. Ezek szerint egyszerűen csak nem bánthatta őt. Miféle szabályok köthetik a Felsőbb Hatalmak kezét?

– A csatlósok a veszélyesek, mint amilyen a Koponyások vezetője is volt. Ők megölhetnek. Ezért van rátok szükségünk. Nektek kell helyettünk elvégezni a piszkos munkákat.

– Vannak kiskapuk, mi?

Theo a homlokát kezdte dörzsölni. Olyan régóta várta, hogy válaszokat kapjon, de megvilágosodás helyett csak még jobban összezavarodott. A Koponyásoknak nyilvánvalóan remekül jött, hogy valaki segített nekik a beépülésben, hisz amúgy is bosszúhadjáratot folytattak a Déli Kirendeltség ellen, de mi volt az „istennő” indítéka? Mi van itt, amiért szüksége volt egy kémre?

– Mr. Kaminari! – kapta fel a fejét Theo. – Ő az egyik Felsőbb Hatalom célpontja?

– Úgy van. Rokumo pedig a másiknak szálka a szemében, ezért kell nekünk vigyázni rájuk. Amíg Hibiya a Kirendeltségen van, kisebb az esélye, hogy baja eshet. És amíg Rokumo az ő közelében van, vele sincs gond. És amíg te figyeled őket és jelentesz nekem, mindketten rendben lesznek. Remélem…

– Mit műveltek ezek, hogy két isten így berágott rájuk?

– Semmit, Theodore. Az égvilágon semmit.

Torz hangjában fáradtság érződött. Két éve ismerték egymást, de ez volt az első alkalom, hogy Theo valami emberit látott meg benne. Vajon mi kötheti a két férfihoz, hogy ilyen messzeségekig képes elmenni értük? Kíváncsi lett.

– És miért biztonságos a Kirendeltség? – kérdezte helyette.

– Ugyanazért, mint amiért sosem maradhatok sokáig. Úgyhogy most megyek.

A Lounsbury testvérek Louis irodájában gyűltek össze. A helyiség, mely egy átlagos napon a Kirendeltség legforgalmasabb gócpontjának számított, ma csendes volt.

Catherine a szoba egyik sarkában lévő kanapéján ült. Teája már régen elkészült, sőt ki is hűlt, de ő még mindig csak nézett maga elé, és a filterrel meg a kanállal játszadozott. Szemben, a szoba másik sarkában Ralph íróasztala állt. A bátyja mögötte ült, fejét támasztva. Elég közel járt ahhoz, hogy elbóbiskoljon, és egy rossz pillanatban lefejelje az asztalát.

Hogy ezt elkerülje, gyorsan felállt, hátha az irodában sétálgatva kicsit felébred. Kitolta a széket maga alól, de az rögtön a falba ütközött mögötte. Akárhányszor fel akart állni, ez történt. Sosem kommentálta, csak halkan morgott egyet, majd pipiskedve kioldalgott az íróasztal mögül. Ezután általában beakadt valahova a ruhája, vagy megbotlott az íróasztal sarkában. Mivel két könyvesszekrény közé volt besuvasztva, nehezen lehetett ki-be járkálni mögüle. Előrébb nem húzhatta, mert akkor a szőnyeg felpúposodik tőle, és arra Louis nagyon háklis volt. Régebben még próbált változtatásokat javasolni, de az ötleteit a bátyja mindig ugyanazzal a megsemmisítő mondattal hárította: De hisz úgysem használod annyit!

Ha egy íróasztalnak ilyen rossz az elrendezése, másnak sem lenne kedve bajlódni vele, gondolta Ralph. Louis íróasztala bezzeg termetes, tekintélyparancsoló darab, és pont az iroda közepén állt, minden oldalról könnyű megközelítéssel, mögötte padlótól plafonig érő ablakkal, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a Bársony Erőd belső kerthelyiségére. Ha valaki belépett, ezt az íróasztalt látta meg először, és egyből érezte, hogy ennek a helynek a vezetőjével áll szemben. Ralph helye ehhez képest olyan volt, mintha egy írnok vagy titkárnő asztala lenne. A legtöbb kirendeltségi tag nem emlékezett rá, hogy van másik íróasztal is az irodában.

Ralph tett pár kört a szoba közepén, a szőnyeg mintáját követve, mint ahogy a gyerekek csak a zebra fehér csíkjaira ugrálnak rá. Néha lopva a bátyjára nézett. Louis testvéreinek hátat fordítva bámult ki az iroda termetes ablakán, a lábával idegesen dobolt.

Nem volt jó kedvében, így Ralph rögtön föladta, hogy bármiféle beszélgetést kezdeményezzen vele. Inkább Catherine-hez fordult.

– Mi a baj, Cathie? Olyan lehangolt vagy.

Húga felkapta a fejét, mintha hirtelen azt sem tudná, hol van.

– Ó! Nem, csak kicsit elbambultam. Már jó ideje várunk és… elvagyok a gondolataimmal.

Ralph színpadiasan megpördült, és levetette magát a fotelbe, Catherine-nel szemben.

– Tudom, már kérdeztem egy párszor, de minden oké?

– Dehogy oké! – sóhajtott fáradtan a lány. – Ez az egész Maya-ügy… teljesen ki vagyok akadva. Ekkora tőrt még nem szúrtak a hátamba.

– Nagyon sajnálom! A fene gondolta volna!

– Nem baj. Ennek ki kellett derülnie. Csak most… elvesztettem az önbizalmam.

– Nincs miért, Cathie! Nagyon ügyes voltál az egész hercehurca alatt!

Valójában nem értette, mi az összefüggés Maya – vagyis Megan Judge – leleplezése és Catherine önbizalma között, ezért csak elcsépelt frázisokkal tudta vigasztalni a húgát. Szörnyen érezte magát. Régen ismerte a lány minden gondolatát, ahogy a húga is az övét, az utóbbi években azonban nemhogy alaposan beszélgetni nem volt idejük, de még a kórházban sem tudta annyiszor meglátogatni, mint szerette volna.

– Mindegy, ne beszéljünk rólam! Az sokkal izgalmasabb, ami veled történt! Hallottam, milyen ügyes voltál! Az egész, ahogy levezényelted a küldetést, meg a kihallgatásokat, elképesztő! Annyira büszke vagyok rád!

Ralph megvakarta a tarkóját, mint aki zavarba jött a dicsérő szavaktól. Nem is akarta, hogy a húga másképpen értelmezze a gesztust, nehogy kiderüljön, hogy valójában fogalma sem volt, miről beszélt. Nemcsak Catherine, de a vezetőség tagjai is elismerő hátba veregetésekkel jutalmazták, míg másokon csak azt látta, hogy teljesen máshogy viszonyulnak hozzá. Ki pozitívabban, ki negatívan. Ralph nem emlékezett, mivel érdemelte ezt ki.

Nem volt új keletű a jelenség. Évek óta küzdött ezzel az állapottal, hogy tett vagy mondott valamit, amit később elfelejtett. Louison és néhány orvoson kívül senki nem tudott a betegségéről, még Catherine sem. Ha kitudódott volna, eggyel több támadható felületet biztosítanak az ellenségeiknek, a Lounsburyk hatalma pedig vészesen meggyengülhetett volna. Szerencsére Louis támogatta, és falazott neki, ahol csak tudott, Ralph pedig szerette azt gondolni, hogy a testvéri szeretet vezérelte a hatalmi érdekek helyett.

Azonban hiába Louis támogatása, az ilyen pillanatokban Ralph folyton azon idegeskedett, nehogy elszólja magát, és rájöjjenek a betegségére. Amíg nem találtak gyógymódot, titokban kellett tartaniuk.

– Nem nagy szám… – nyögte Ralph. – Csak kiosztottam a parancsokat, de a munka nagy részét az embereink tették meg. Ők az igazi hősök.

– Ne légy ilyen! Igenis, tessék elismerni, ha valamit jól csináltál, és büszkének lenni rá!

– Ezt én is mondhatnám! Ki vezényelte le olyan zseniálisan a találkát az Északiakkal? Mr. Harrington azóta is ódákat zeng rólad!

– Ugyan!

Catherine már megint azt csinálta! Szőnyeg alá söpörte gondjait, hogy helyette fivérei dicsfényét erősítse. Vajon mikor vette fel ezt a szokását? Régen gyerekként olyan könnyedén beszéltek az érzéseikről ők ketten. Minden gondolatukat megosztották egymással, a vágyaiktól a félelmeiken át a bánatukig. Sok mindenben hasonlítottak.

Szükségük volt egymásra, mert Louis annyira más volt. Szakadék tátongott közöttük, melyet nem is tudták, ki ásott ki körülöttük. Talán a szüleik. Vagy lehet, hogy ők csak folytatták, amit a nagyapjuk elkezdett. Vagy lehet, a Kirendeltség és a társadalom közös munkája volt szeparálni tőlük Louist, a Déli Kirendeltség következő igazgatóját és megmentőjét.

Louis sem szakította meg a láncot, és elvette Ralphot Catherine-től. Megtette másodigazgatóvá, régi bensőséges kapcsolatuk így a múlté lett. Mostanra mindhárman külön világban éltek, melyek között nem volt átjárás.

Hirtelen kinyílt az ajtó. Hibiya jött meg. A sietség legkisebb jele sem látszódott rajta, olyan gondtalanul libbent be a terembe, mintha a világ összes ideje az ő szolgálatára állna. Louis, aki eddig makacsul háttal állt testvéreinek, végre megfordult. Szúrós szemmel vizslatta Hibiyát.

– Ne zavarjon, hogy már egy órája várunk rád! – vetette oda.

– Nem is zavar.

Louis az asztalra csapott. A testvérei megugrottak, Hibiyának viszont a szeme sem rebbent.

– Ne csapkodd az asztalt! Nem ártott az neked – mondta hűvösen. – Inkább ne raboljuk egymás idejét, és mondd, mit akarsz!

– Mégis, ki rabolta eddig a mi…? Jó, mindegy! Akkor mondom. Az esküvőről lenne szó.

Hibiya szeme elkerekedett, de nemcsak az övé, Catherine és Ralph is értetlenül nézett össze.

– Várj, erről akartál velem beszélni? Mikor nyakig vagyunk a Koponyás ügyben?

– Számít az? Mióta itt vagy, mindig van valami kifogásod. Vagy varázslatosan közbejön valami. Először akklimatizálódni akartál. Aztán elkezdtük a szervezést, de te mindenbe belekötöttél. Utána le kellett fújni az egészet, mert a Koponyások megtámadták a Tízes Osztag egyik központját, és az foglalt le minket. Tavasszal jöttek az új kadétok, ott volt a sivatagi szörny ügye, és onnantól kezdve minden hétre jutott valami, amitől ki sem láttunk a munkából. Látod a problémát? Mindig lesz valami, szóval fölösleges húzni a dolgot!

– De most ez végképp nem jó időpont! Egy hete még te sírtál, hogy milyen lesz a megítélésünk, most meg már esküvőt szerveznél? Ez hogy fog kinézni a NAWiC-pártiak kampánybeszédében?

– Rendezünk egy zártkörű esküvőt, a publikusat pedig megtartjuk, amikor alkalmas lesz.

– És ezt nyilván előre megbeszélted velünk, ugye?

– Most beszélem meg veletek! Ne most tégy úgy, mintha érdekelne. Eddig kerülted az esküvőt, és nem foglalkoztál azzal, hogy ez hogy esik Catherine-nek.

– Mert téged aztán nagyon érdekel, hogy érzi magát a húgod, miközben mindketten tudjuk, mire pályázol. Ha ennyire kell a spermám, szívd ki magadnak!

– Te kis…!

Louis megindult Hibiya felé. Testvérei ösztönösen felugrottak, Ralph Louist próbálta lefogni, míg Catherine Hibiya elé állt őt védve.

– Beszéljük meg érett felnőtt módjára! – mondta viccelődve Ralph. – Hibiya! Ez durva volt, lássuk be. Viszont Louis, tényleg ez a legjobb időpont az esküvő szervezéséhez?

– Egyetértesz vele?

– Hát… igen? Vagy nem? Mármint, igazad van, sosem lesz igazán jó időpont erre, és már fél éve húzzuk a dolgot, de pont most? Minden helyi emberünk a Koponyás ügyre van ráállítva, a Külső Körösök meg a brazil ügyekkel foglalkoznak. És ami a legfontosabb: Cathie sincs jól most érzelmileg.

Hirtelen minden szempár Catherine-re szegeződött, zavarba hozva ezzel a lányt. Nem számított rá, hogy neki kell a vitát a döntésével megoldania.

Hol Louisra, hol Hibiyára nézett, mindkét férfi tekintetében egyértelműen látta, hogy melyikük milyen választ akar. Catherine viszont nem tudta, mit szeretne. Máskor örömmel ugrott volna fel, hogy végre ismét az esküvővel foglalkoznak, de a szokásos lelkesedésnek nyoma sem volt benne. Az elmúlt hetek eseményei olyan súllyal nyomták a lelkét, hogy ilyen állapotban képtelen volt az esküvővel foglalkozni. Különben is, ez a harmadik vagy negyedik alkalom, hogy neki kellett állniuk nulláról szervezni az egészet. Hol van már az az izgalom, amit kezdetben érzett?

– Ha most nem érzed jól magad, akkor nem kell! – mondta Hibiya.

Soha nem szólt még ilyen kedvesen Catherine-hez, a lány majd elolvadt a szavaitól.

– Ne dőlj be neki, Cathie! Ez a kis ingyenélő csak tologatni akarja az esküvőt.

– Catherine! Ne érezd úgy, hogy meg kell felelned a parádézó bátyádnak!

– Cathie! Csak manipulálni próbál! Amennyire meg akarja úszni az esküvőt, már most úgy viselkedik, mintha a férjed lenne. Azt akarja, hogy mindig úgy ugrálj, ahogy ő fütyül.

– És mégis hagynád, hogy egy ilyen manipulatív szemétláda vegye el a húgodat? Az évszázad bátyja vagy, hallod-e!

Szócsata alakult ki a két férfi között. Ralph igyekezett lenyugtatni őket, de egyedül nem volt méltó ellenfele a másik kettőnek. Catherine befogta a fülét, de még így is tompán hallotta a bátyja és vőlegénye heves vitáját. Pillanatok választották el attól, hogy elordítsa magát, és a szobájába meneküljön.

Már nyitotta volna a száját, mikor hirtelen valaki berontott az ajtón. Az illetőnek esélye sem volt megszólalni, Hibiya és Louis egyszerre kiáltott rá.

– Mi van?

A férfi zavartan nézett a négyfős társaságra.

– Elnézést, ha zavarok, de nagyon sürgős!

– Csak gyorsan! Ez az ügy is fontos itt! – mondta Louis.

– Igenis! A Koponyások rejtekhelyének teljes átvizsgálása véget ért, és a parancsnak megfelelően a területet is átkutattuk. Eközben fedeztünk fel egy sziklakalitkarovar-fészket. Hatalmas, és valószínűleg egy-két napon belül széthasad.

Mind a négyen elsápadtak.

– Remélem, örülsz! – szólt Louis. – Megint halaszthatjuk az esküvőt.