ÉRZELMES
KLASSZIKUSOK

Elizabeth Gaskell

Észak és Dél

– regény –

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Elizabeth Gaskell: North and South

Hungarian translation © Rakovszky Zsuzsa, 2023

Felhasznált szövegváltozat:
Elizabeth Gaskell: Észak és Dél, Artemisz Könyvkiadó, 2007

Minden jog fenntartva.

© Athenaeum Kiadó, 2023

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 357 5
ISSN 2786 1503

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

I. FEJEZET Fel, esküvőre!

Megkérte, elvette, elvitte…

– Edith! – szólongatta halkan Margaret az unokatestvérét. – Edith!

Úgy volt, ahogy sejtette: Edith elaludt. Összegömbölyödve feküdt a pamlagon a Harley Street-i ház belső kis szalonjában, és elbájolóan festett kék szalagokkal díszített, fehér muszlinruhájában. Ha Titánia viselt valaha kék szalagokkal díszített fehér muszlint, és ha megesett vele, hogy egy szalon skarlátvörös damaszttal bevont pamlagán nyomta el az álom, akkor alighanem pontosan így festhetett, mint most Edith. Margaret csak mostanában ébredt rá, milyen csinos az unokatestvére. Gyerekkoruk óta együtt nevelkedtek, és megszokta, hogy rajta kívül mindenki egyfolytában Edith külsejét dicsérte. Margaret azonban, aki állandóan együtt volt vele, mindeddig nem figyelt föl Edith szépségére. Most viszont, hogy tudta, néhány napon belül el kell szakadniuk egymástól, szinte újra fölfedezte unokatestvére minden kedves és vonzó tulajdonságát. Már órák óta másról sem beszéltek, csak esküvői ruhákról és az esküvői szertartásról, no meg Lennox kapitányról, és arról, miket mondott Edithnek jövendő, korfui életükről – a kapitány ezrede ugyanis Korfun állomásozott –, valamint arról, milyen nehéz lesz jó zongorahangolót találni azon az isten háta mögötti helyen (úgy tűnt, Edith meg van győződve róla, hogy ez lesz a legnagyobb nehézség, amellyel házasélete folyamán szembe kell néznie), és hogy milyen ruhákat vigyen magával Skóciába, mert ide készültek közvetlenül az esküvő után; egy idő után azonban Edith suttogó hangja egyre álmosabban csengett, és Margaret, néhány percnyi csönd után, rájött, hogy úgy van, ahogy sejtette: bár a külső szalonból áthallatszott a vendégek fecsegése, Edith muszlinból, szalagokból és selymes fürtökből álló gombolyaggá gömbölyödött össze, és átadta magát a békés, étkezés utáni álomnak.

Margaret éppen a saját terveiről szeretett volna beszélni az unokatestvérének – arról, hogyan képzeli el a jövőjét abban a vidéki lelkészlakban, ahol a szülei éltek, és ahol csodálatos vakációkat töltött, bár az utóbbi tíz évben Mrs. Shawnak, a nagynénjének a házát tekintette otthonának. Ám hallgatóság hiányában kénytelen volt továbbra is némán töprengeni az életében bekövetkező változáson. Boldogító érzés volt elmerülni ezekben a gondolatokban, bár ezt a boldogságot némileg beárnyékolta a tudat, hogy kénytelen bizonytalan időre megválni jólelkű nagynénjétől és szeretett unokatestvérétől. Miközben azt színezgette magában, micsoda öröm lesz a ház leányának fontos tisztjét betölteni a helstone-i lelkészlakban, megütötte a fülét a szomszéd szobában folyó beszélgetés néhány foszlánya. A nagynénje öt-hat másik hölggyel csevegett, akik nála vacsoráztak – a férjek még mindig az ebédlőben voltak. Mindnyájan a család régi ismerősei voltak, szomszédok, akiket Mrs. Shaw a barátnőinek nevezett, mert történetesen gyakrabban vacsoráztak nála, mint más ismerősei, és mert ha ő vagy Edith akart valamit tőlük, vagy azok őtőlük, minden teketória nélkül átszaladtak egymáshoz akár délelőtt is. Ezeket a hölgyeket és hitvestársaikat, mint a ház barátait, most Mrs. Shaw meghívta búcsúvacsorára Edith közelgő házasságának tiszteletére. Edithnek ugyan csöppet sem volt ínyére a dolog, mert aznap este kellett Lennox kapitánynak visszaérkeznie az utolsó vonattal, de jóllehet elkényeztetett gyermek volt, túlságosan nemtörődöm és lusta is volt ahhoz, hogy a sarkára álljon, és rövidesen beadta a derekát, már csak azért is, mert kiderült, hogy az anyja dobozszám rendelt azokból a különleges melegházi gyümölcsökből és egyéb finomságokból, amelyekről úgy tartják, hathatós ellenszerei a mértéktelen bánat elhatalmasodásának az efféle búcsúvacsorákon. Beérte hát annyival, hogy hátradőlt a székén, csak nagy néha, ímmel-ámmal evett egy-egy falatot a tányérjáról, és komoly és elmerengő arcot vágott, miközben a körülötte ülők vidáman nevetgéltek Mr. Grey tréfáin – ez az úriember mindig az asztal alsó végén ült Mrs. Shaw vacsoráin, és mindig ő volt az, aki felkérte Edithet, hogy énekeljen nekik valamit a szalonban. Mr. Grey ezen a mai búcsúvacsorán különösen szellemes volt, így az urak tovább maradtak odalenn, mint rendesen. Szerencsére – legalábbis azok után a beszélgetésfoszlányok után ítélve, amelyek áthallatszottak hozzá a másik szobából, Margaret úgy vélte, jobb, hogy nem voltak fültanúi a hölgyek csevegésének.

– Én magam annyit szenvedtem – nem mintha nem éltünk volna nagyon szépen szegény drága tábornokkal, de a túlságosan nagy korkülönbség mégiscsak komoly hátrány: és én eldöntöttem, hogy Edithnek ezt a szenvedést soha nem kell megismernie! Természetesen minden anyai elfogultság nélkül állíthatom, mindig is tudtam, hogy a drága gyermek korán fog férjhez menni: ami azt illeti, nem egyszer mondtam, biztos vagyok benne, hogy még tizenkilenc sem lesz, mikor bekötik a fejét. És ami Lennox kapitányt illeti, vele kapcsolatban mindjárt valami sugallatszerű érzésem támadt… – Itt Mrs. Shaw hangja suttogássá halkult, de Margaretnek nem esett nehezére kitalálnia a folytatást. Edith esetében az igaz szerelem útja egy csöppet sem bizonyult rögösnek. Mrs. Shaw hallgatott az előérzetére, ahogyan ő nevezte, és minden tőle telhetőt megtett a házasság előmozdítása érdekében, bár sok ismerősük úgy vélte, Edith, mint fiatal és csinos örökösnő, jobb partit is csinálhatott volna. De Mrs. Shaw kijelentette, szó sem lehet róla, hogy egyetlen leánya ne szerelemből menjen férjhez – és itt mindig jelentőségteljesen felsóhajtott, hogy tudtára adja a hallgatónak, ő maga annak idején korántsem volt ilyen szerencsés. Mrs. Shaw voltaképpen sokkal jobban élvezte a jegyesség romantikus időszakát, mint a lánya. Nem mintha Edith nem lett volna annak rendje és módja szerint fülig szerelmes a kapitányba; ennek ellenére, sokkal szívesebben lett volna egy kényelmes ház asszonya Belgraviában, mint hogy abban a kalandos és festői korfui környezetben éljen, amelyről Lennox kapitány mesélt neki. Margaretnek csak úgy csillogott a szeme, amikor a kapitány a korfui életről mesélt, Edith azonban látványosan összeborzongott ilyenkor: egyrészt mert öröme telt benne, hogy odaadó szerelmese becézgetéssel és hízelgéssel próbálja meg eloszlatni húzódozását, másrészt viszont csakugyan taszította mindenféle, gyakori költözködéssel vagy változással járó életforma. De ha hirtelenjében előállt volna egy kérő, akinek kényelmes háza, szép birtoka és tetejében grófi vagy bárói címe is van, Edith szívvel-lélekkel ragaszkodott volna Lennox kapitányhoz mindaddig, amíg tart a kísértés; amikor már elmúlt, egy darabig időnként talán rátört volna a rosszul leplezett, enyhe bánat, amiért Lennox kapitány nem egyesíthet személyében minden létező kívánatos tulajdonságot. Ilyen szempontból nagyon is anyja lánya volt. Mrs. Shaw annak idején hozzáment a tábornokhoz, holott nem érzett tiszteletnél többet leendő férje személye és társadalmi helyzete iránt, ettől kezdve azonban folyamatosan, bár csöndesen panaszkodott nehéz sorsára, hogy olyan emberrel kénytelen élni, akit nem tud szeretni.

– Ami pedig a stafírungot illeti, nem garasoskodtam – hallotta Margaret.

– Edith megkapja az összes gyönyörű indiai sálamat és vállkendőmet! Még a tábornok hozta őket nekem annak idején, de én többet már úgyse viselném ezeket…

– Szerencsés lány – felelte egy ismerős hang, egy bizonyos Mrs. Gibsoné.

Ezt a hölgyet a beszélgetés témája kétszeresen is érdekelte, mert az ő lánya is csak néhány héttel korábban ment férjhez. – Helen is borzasztóan vágyódott egy indiai vállkendőre, de amikor megtudtam, milyen hihetetlen összegeket kérnek értük, kénytelen voltam nemet mondani szegény gyermeknek. Borzasztóan fog irigykedni, ha megtudja, hogy Edith kap egy csomó indiai sálat. Honnét hozta őket az urad? Delhiből? A delhi vállkendőknek olyan szép kis keskeny szegélyük van, ugye?

Margaret most újra a nagynénje hangját hallotta, de az ezúttal úgy hangzott, mintha Mrs. Shaw felegyenesedett volna félig fekvő testhelyzetéből, és a gyöngébben megvilágított belső szalon felé fordult volna.

– Edith! Edith! – kiáltotta, aztán visszahanyatlott, mintha belefáradt volna az erőfeszítésbe. Margaret kilépett a külső szalonba.

– Edith elaludt, Shaw néni! Esetleg én segíthetek valamiben?

– Szegény gyermek! – sóhajtottak föl a hölgyek egy emberként, amikor ezt a gyászos hírt meghallották. Még a Mrs. Shaw karjában tartott parányi ölebre sem maradt hatás nélkül az együttérzésnek ez a kitörése, és izgatottan ugatni kezdett.

Csönd legyen, Pici! Rossz kislány! Még fölébreszted a gazdasszonykádat! Csak azt akartam kérni Edithtől, szóljon Newtonnak, hogy hozza le a vállkendőket; szólnál te neki, Margaret, drágám?

Margaret fölment a régi gyerekszobába, a ház legfelső szintjére, ahol Newton éppen az esküvői ruhákra való csipkék javítgatásával bajmolódott. Newton (halkan szitkozódva) nekilátott, hogy előkeresse a vállkendőket, amelyeket aznap már négyszer vagy ötször levittek megmutatni, Margaret pedig ezalatt körülnézett a gyerekszobában: ez volt az első helyiség ebben a házban, amelyet megismert kilenc évvel ezelőtt, amikor idehozták, kis erdei vadócot, hogy megossza az otthonát Edith unokatestvérével, és társa legyen játékban és tanulásban. Eszébe jutott, milyen sötétnek és komornak találta annak idején a gyerekszobát, ahol a szigorú és szertartásos dada uralkodott, aki roppant nagy hangsúlyt helyezett a kézmosásra, és nagyon rossz néven vette, ha elszakította a ruháját. Emlékezett, milyen volt az első teázás odafenn – az apja és a nagynénje nélkül, akik odalenn vacsoráztak, az alsó szinten, a föld alatt, ahová egy végtelen hosszú lépcsősor vezetett: mert hacsak nem a gyerekszoba van fönn az égben (gondolta a kislány), akkor az alsó szintnek kell valahol a föld gyomrában lennie. Odahaza – mielőtt megérkezett a Harley Streetre – az édesanyja öltözőszobája volt a gyerekszoba; és mivel a vidéki lelkészlakban mindenki korán kelt, és korán tért nyugovóra, Margaret mindig együtt evett a szüleivel. Oh! Milyen jól emlékezett még rá ez a mostani, magas, méltóságteljes tartású, tizennyolc éves lány, milyen szenvedélyesen keserű könnyeket ontott annak idején a kilencéves kicsi lány az első éjszakán, arcát a takaróba temetve, és arra is, hogy a dada rászólt, hagyja abba a sírást, mert még felébreszti Edith kisasszonyt, és arra, hogyan sírt tovább ugyanolyan keserűen, de csöndesebben, egészen addig, amíg előkelő, csinos nagynénje, akit aznap látott először életében, halkan föl nem jött a lépcsőn Mr. Hale társaságában, hogy megmutassa neki alvó kislányát. Ekkor a kis Margaret magába fojtotta a zokogását, és megpróbált olyan csendesen feküdni, mintha aludna, mert nem akarta az apját elszomorítani a saját bánatával, amelyet amúgy sem mert kimutatni a nagynénje előtt. Ezt a nagy szomorúságot különben ő maga sem érezte helyénvalónak, ha arra gondolt, mennyi ideje reménykedtek, tervezgettek és törték a fejüket odahaza, míg sikerült olyan ruhatárat összeállítani a számára, amelyről úgy vélték, a mostani, előkelőbb környezetében is megfelelő lesz, és hogy milyen nehezen sikerült az apjának erre a néhány napra elhagynia a parókiáját, hogy felkísérhesse őt Londonba.

Most már szerette ezt a régi gyerekszobát, bár most, hogy rövidesen mindketten elhagyják, eltűnt belőle az otthonosság melege, és már csak afféle raktárhelyiség volt; ahogy körülnézett, azt a fajta ragaszkodást érezte, amelyet a macskák szoktak lakhelyük iránt, és sajnálta, hogy három napon belül örökre el kell hagynia.

– Á, Newton! – mondta. – Azt hiszem, mindnyájan sajnálni fogjuk, hogy el kell hagynunk ezt a kedves, öreg szobát!

– Én aztán nem, kisasszony, egy csöppet sem! A szemem már nem a régi, és olyan rossz itt a világítás, hogy csak akkor látok rendesen, amikor a csipkéket javítgatom, ha odaülök közvetlenül az ablak mellé, ott meg valami rettenetes a huzat – még a végén halálra hűtöm itt magam!

– Hát mindenesetre Nápolyban majd lesz világosság is, meleg is, amennyit csak akar. Legjobb lesz, ha akkorra hagyja a stoppolás javát, ha lehet. Köszönöm, Newton, majd én leviszem a vállkendőket – magának dolga van.

Így hát Margaret elindult lefelé a lépcsőn, vállkendőkkel megrakodva, és közben beszippantotta fűszeres keleti illatukat. Mivel Edith még mindig aludt, a nagynénje őt kérte meg, legyen amolyan próbababaféle, akire ráterítheti a vállkendőket, hogy jobban meg lehessen csodálni őket. Ez ugyan senkinek nem jutott eszébe, de Margaret magas, finoman formált alakján – fekete selyemruha volt rajta, mert gyászt viselt az apja egy távoli rokonáért – sokkal jobban mutattak a pompás vállkendők hosszú, gyönyörű redői, mint a picike Edithen, akit valósággal agyonnyomtak volna. Margaret a csillár alatt állt, csöndesen és mozdulatlanul, miközben a nagynénje a kelméket rendezgette. Néha, amikor körbe kellett fordulnia, megpillantotta magát a kandalló fölött lógó tükörben, és elmosolyodott a szokatlan látványon – azon, hogy hercegnői díszben látja az ismerős alakot. Gyöngéden megérintette a vállkendőt, amely egész alakját beborította, gyönyörködött lágy tapintásában és ragyogó színeiben, és kedvére valónak találta, hogy ilyen pompázatos ruhadarabot visel – úgy élvezte a dolgot, ahogy egy gyerek élvezné, csöndes, elégedett mosollyal. Ebben a pillanatban váratlanul kinyílt az ajtó, és Mr. Henry Lennox érkezését jelentették. A hölgyek közül néhányan összerezzentek, mintha félig-meddig szégyellnék, hogy rajtakapták őket a ruhák iránti, nőies érdeklődésen. Mrs. Shaw a kezét nyújtotta az újonnan érkezettnek. Margaret továbbra is mozdulatlanul állt, mert arra gondolt, hátha a nagynénjének még szüksége van rá mint vállkendőtartó állványra, de úgy mosolygott Mr. Lennoxra, hogy az láthatta rajta: jót derül tulajdon helyzetén, és biztosra veszi, hogy a másik is érzi, milyen mulatságos, hogy ebben a helyzetben leple meg őket.

A nagynénje olyan elmerülten faggatta Mr. Lennoxot – aki nem tudott idejében odaérni a vacsorára – bátyjáról, a vőlegényről, húgáról, a koszorúslányról (ez a bizonyos húg a kapitánnyal együtt érkezik majd Skóciából az esküvőre), valamint a Lennox-família egyéb tagjairól, hogy Margaret látta, mint vállkendőállványra már nincsen rá szükség, és a továbbiakban a többi vendég szórakoztatásának szentelte magát, mert azokról a nagynénje pillanatnyilag megfeledkezett. Alig néhány perccel leendő sógora megérkezése után Edith is előjött a belső szalonból: hunyorgott és pislogott az erősebb fényben, helyükre rázta kissé összekócolódott fürtjeit, és egyáltalában, egészen úgy festett, mint Csipkerózsa, akit éppen most ébresztett föl álmából a királyfi. Még szendergés közben is ösztönösen megérezte, hogy egy Lennox van a közelben, akinek a kedvéért érdemes fölébrednie, és most ő is kérdésekkel árasztotta el Mr. Lennoxot a drága Janettel, leendő, még sosem látott sógornőjével kapcsolatban, aki iránt annyi szeretetteljes érdeklődést mutatott, hogy ha Margaret nem olyan büszke, akár még féltékeny is lehetett volna erre a hirtelen támadt riválisra. Amikor végül a nagynénje is újra csatlakozott a szalonban folyó általános társalgáshoz, és Margaret kissé hátrébb húzódott, észrevette, hogy Henry Lennox pillantása a mellette lévő, üres széken állapodott meg, és biztos volt benne, hogy amint Edith megelégelte a kérdezősködést, és elereszti, a férfi le fog ülni mellé arra a székre. Korábban a nagynénje mindenféle zavaros magyarázatokat adott Mr. Lennox elfoglaltságairól, amelyekből Margaret számára nem derült ki, eljön-e a férfi aznap este, így az érkezése majdhogynem meglepetés volt a számára, de most már biztos volt benne, hogy kellemesen telik majd az estéje, mert Mr. Lennox nagyjából ugyanazokat a dolgokat kedvelte, és ugyanazoktól idegenkedett, mint Margaret. A lány arca nyílt, őszinte örömmel ragyogott fel. A férfi rövidesen csakugyan le is ült mellé. Margaret rámosolygott, és a mosolyában nyoma sem volt szégyenlősségnek vagy elfogódottságnak.

– Nos, látom, nyakig vannak a munkában – mármint a női munkákban, úgy értettem. Amit egy világ választ el, mondjuk, az olyan férfimunkától, mint amilyen például az enyém, az ügyvédkedés. Egészen más dolog vállkendőkkel játszadozni, mint mondjuk szerződéseket írni.

– Ah, tudtam, hogy mulatni fog rajtunk, ha rajtakap bennünket, hogy mindenféle női cicomákban gyönyörködünk. De ezek az indiai vállkendők csakugyan rendkívüliek a maguk nemében!

– Ebben egy percig sem kételkedem. És az áruk is rendkívüli. Úgyhogy minden együtt van.

Lassanként, egyesével az urak is szállingózni kezdtek az ebédlőből, és a szalonban folyó csevegés hangneme mélyebbre váltott.

– Ez az utolsó estély maguknál, ugye? Több estélyt már nem adnak csütörtökig?

– Nem. Remélem, a mai estély után végre lesz egy kis nyugalom a házban, hetek óta először: legalábbis, a kezünknek nem lesz több tennivalója, minden előkészület megtörtént a nagy eseményre, amelynek a továbbiakban már inkább a fejünket és a szívünket kellene csak foglalkoztatnia. Örülök neki, hogy lesz egy kis időm nyugodtan gondolkodni, és szerintem Edith is így van vele.

– Hát erre az utóbbira nem mernék mérget venni, de azt könnyen el tudom képzelni, hogy maga örül ennek a kis nyugalomnak. Az utóbbi időben, valahányszor találkoztunk, magát mindig elsodorta valamilyen forgószél, méghozzá olyan forgószél, amelyet mindig más személyek idéztek elő.

– Igen – felelte Margaret kicsit szomorúan, ahogy visszagondolt a több mint egy hónapja tartó, szűnni nem akaró felfordulásra, és azokra a jelentéktelen apróságokra, amelyek előidézték. – Kíváncsi lennék, vajon szükségszerű-e, hogy egy esküvőt ilyen forgószél előzzön meg, ahogyan az előbb nevezte, hogy nem lehetne-e, legalábbis bizonyos esetekben, ez az időszak nyugodt és békés.

– Igen, és a stafírungot meg a lakodalmi ebédet Hamupipőke tündér keresztanyja intézné el, és a meghívókat is ő írná meg – nevetett Mr. Lennox.

– De vajon tényleg szükség van ezekre a dolgokra? – kérdezte Margaret, és kérdőn nézett a férfira. Leírhatatlan csüggedés vett rajta erőt, ha belegondolt, mennyit fáradoztak az elmúlt hat hétben Edith vezényletével, hogy az esküvőn minden a lehető legtetszetősebb legyen, és őszintén remélte, hogy a férfi mond valamit, ami megkönnyíti, hogy kellemes és békés gondolatai támadjanak az esküvőkkel kapcsolatban.

– Ó, hát persze! – felelte a férfi kissé elkomolyodva. – Vannak szertartások és formaságok, amelyeken nem elsősorban önmagunk kedvéért kell keresztülesnünk, hanem azért, hogy befogjuk a világ száját, mivelhogy enélkül az embernek igen kevés öröme lenne az életben. Miért, maga hogyan képzeli az ideális esküvőt?

– Ezen még soha nem gondolkodtam, csak azt tudom, hogy szeretném, ha egy szép nyári reggelen lenne, és ha a fák árnyékában sétálhatnék el a templomig, és én biztosan beérném egy vagy két koszorúslánnyal, és azt szeretném, ha egyáltalán nem lenne lakodalmi ebéd. De az is lehet, hogy csak azért nem kérek ezekből a dolgokból, mert most ezek okozták nekem a legtöbb gondot és bosszúságot.

– Nem, nem hinném. A méltóságteljes egyszerűség mindenképpen jól illik a maga jelleméhez.

Margaretnek ez a beszéd már csöppet sem volt ínyére. Annál is inkább visszariadt tőle, mert eszébe jutott, hogy Mr. Lennox már korábban is megpróbált beszélgetni vele a tulajdon jelleméről és szokásairól (és ebben a beszélgetésben szemlátomást a bókoló udvarló szerepét szánta magának). Margaret ezúttal is gyorsan félbeszakította, mondván:

– Szerintem egészen természetes, hogy ha én esküvőkre gondolok, elsősorban a helstone-i templom és az oda vezető út jut az eszembe, nem pedig valamelyik londoni templom egy kikövezett utca közepén, ahová kocsival kell megérkezni.

– Meséljen Helstone-ról! Még sose írta le nekem! Pedig szeretném, ha magam elé tudnám képzelni, hol fog élni akkor, amikor a Harley Street kilencvenhat már csak egy üres, elhanyagolt, piszkos és érdektelen ház lesz. Először is, micsoda ez a Helstone, város vagy falu?

– Mindössze egy tanya, én még falunak sem merném nevezni. Mindössze egy templom van ott, körülötte, a közlegelőn meg néhány ház – vagy inkább kunyhó –, amelyeket teljesen benőtt a futórózsa.

– Amelyik egész évben virágzik, de különösen karácsonykor – ezt se felejtse ki, hogy tökéletes legyen a kép! – mondta a férfi.

– Nem – felelte Margaret kissé bosszúsan. – Én nem képet festek. Egyszerűn megpróbáltam leírni magának Helstone-t olyannak, amilyen valójában. Ezt nem kellett volna mondania.

– Szánom-bánom a bűnömet! – felelte a férfi. – Csak éppen, ahogy leírta nekem, Helstone jobban hasonlított egy mesebeli falura, mint egy igazira.

– Mert olyan is! – felelte Margaret mohón. – Bármerre jártam Angliában, minden olyan durvának és prózainak tűnt az Új Erdő után! Helstone tényleg olyan, mintha egy versből lépett volna elő – Tennyson valamelyik verséből. De többet nem beszélek magának róla. Úgyis csak kinevetne, ha elmondanám, hogy mit gondolok róla – hogy milyen igazából!

– Semmi ilyesmit nem tennék. De látom, hogy az elhatározását már úgysem tudom megingatni. Hát akkor meséljen nekem valami olyasmiről, amire még Helstone-nál is kíváncsibb vagyok: meséljen a lelkészlakról!

– Ó, de hát csak nem fogom leírni az otthonomat? A lelkészlak az otthonom, és nem tudom szavakba foglalni, hogy mit jelent nekem.

– Megadom magam. Maga nagyon szigorú ma este, Margaret!

– Szigorú lennék? – kérdezte Margaret, és nagy, bársonyos szemét a férfire emelte. – Nem vettem észre, hogy az lennék.

– De hiszen egyetlen szerencsétlen megjegyzésemért azzal büntet, hogy sem Helstone-ról, sem az otthonáról nem hajlandó beszélni, pedig én annyira szeretnék mindent megtudni mind a kettőről, különösen az utóbbiról.

– De hát csak nem írhatom le magának az otthonomat! Azt hiszem, az otthonáról az ember csak olyasvalakivel tud beszélni, aki maga is ismeri.

– Jó, akkor… – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – …akkor meséljen arról, mit fog ott csinálni! Azt tudom, hogy itt délelőttönként olvas, órákat vesz, vagy valamilyen egyéb módon pallérozza az elméjét; aztán ebéd előtt sétálni megy, ebéd után kikocsizik a nagynénjével, esténként pedig mindig van valamilyen programja. Mármost árulja el, mit fog csinálni egész nap Helstonban? Például lovon vagy kocsin jár-e majd, vagy gyalogolni fog?

– Gyalogolni, föltétlenül. Nincs is lovunk, még papának sem. Mindenhová gyalog megy, még a falu legszélére is. A sétautak olyan gyönyörűek, hogy bűn lenne kocsin közlekedni – sőt még talán lovagolni is.

– Sokat fog majd kertészkedni? Úgy tudom, ez fölöttébb ajánlott elfoglaltság vidéken élő ifjú hölgyek számára.

– Hát nem is tudom. Attól tartok, nemigen kedvelem az ilyen nehéz testi munkát.

– Akkor bizonyára részt vesz majd céllövő partikon – piknikeken – lovasbálokon – vadászbálokon?

– Á, dehogy! – felelte Margaret nevetve. – Papának nagyon szerény a jövedelme, és még ha lennének is a közelben efféle bálok és hasonlók, nemigen hiszem, hogy elmennék rájuk.

– Látom már, nem akar nekem semmit sem elmondani. Mindössze annyit hajlandó elárulni, hogy ezt sem fogja csinálni, meg amazt sem. Azt hiszem, még a nyár vége előtt meglátogatom, hogy megnézzem, mivel tölti az idejét!

– Remélem! Akkor majd a saját szemével láthatja, milyen gyönyörű Helstone! De most mennem kell. Edith leült a zongorához, és az én zenei tudásomból mindössze annyira futja, hogy lapozzam neki a kottát. Ráadásul Shaw néni sem szereti, ha ilyenkor beszélgetünk.

Edith remekül játszott. Az egyik zongoradarab kellős közepén azonban az ajtó résnyire nyílt, és a nyílásban megjelent Lennox kapitány, szemlátomást habozva, hogy beljebb jöjjön-e. Amikor Edith meglátta, fölpattant a zongorától, és kiszaladt a szobából, Margaret pedig ott maradt, zavartan és pirulva, és elmagyarázta a meglepett vendégeknek, miféle látvány késztette Edithet erre a váratlan kirohanásra. Úgy tűnik, Lennox kapitány korábban érkezett, mint ahogyan számítottak rá – vagy már csakugyan ilyen késő lenne? A vendégek az órájukra pillantottak, annak rendje és módja szerint elszörnyülködtek, és sorra elbúcsúztak…

Edith visszatért a szobába, örömtől ragyogva, és félig szégyenkező, félig büszke arccal bevezette az ő magas, jóképű kapitányát. A fivére kezet rázott vele, Mrs. Shaw pedig szelíden és nyájasan üdvözölte, ahogy mindig is szokta, bár még ezek az üdvözlő szavak is kissé panaszosan csengtek, mert Mrs. Shaw már túlságosan megszokta, hogy áldozatnak tekintse önmagát, egy olyan házasság áldozatának, amelyben a felek nem igazán illettek össze. Igaz, most, hogy a tábornok már eltávozott az élők sorából, Mrs. Shaw élete roppant kellemesen folydogált, jószerivel mindenfajta kellemetlenség nélkül, és nemhogy szomorúságra, de még egy kis nyugtalanságra se igen talált magának okot. Mindazonáltal nemrégiben úgy döntött, hogy mostantól az egészsége miatt fog aggódni. Valahányszor eszébe jutott az egészségi állapota, mindannyiszor ideges kis köhögés fogta el, ezért egy jószívű doktor azt javasolta neki – amire a szíve mélyén maga is vágyakozott –, hogy utazzék Olaszországba. Mrs. Shaw éppolyan hevesen tudott vágyakozni bizonyos dolgokra, mint bárki más, csakhogy sosem ismerte el szívesen, hogy valamit azért tesz, mert ő úgy akarja, vagy mert örömére szolgál, jobb szerette, ha egy másik személy parancsa vagy kívánsága kényszerítette rá, hogy azt tegye, amihez neki magának kedve van. Végül mindig sikerült meggyőznie róla önmagát, hogy csak a kérlelhetetlen külső szükség parancsának enged, így továbbra is módjában állt egyfolytában siránkozni és panaszkodni a maga szelíd módján, miközben mindig pontosan azt csinálta, amihez kedve volt.

Ebben a panaszos hangnemben kezdett most is beszélni a tervezett itáliai utazásáról Lennox kapitánynak, az pedig kötelességtudóan helyeselt mindenre, amit leendő anyósa mondott, közben pedig tekintetével Edithet kereste, aki éppen a teázóasztal újraterítése körül foglalatoskodott, és válogatott finomságokat rendelt a vőlegényének, hiába bizonygatta az, hogy egy csöppet sem éhes, mert nincs két órája, hogy megvacsorázott.

Mr. Henry Lennox hátát a kandallónak vetette, és szemlátomást igen jól mulatott ezen a családi jeleneten. Most, hogy ott állt jóképű bátyja közelében, még inkább látszott, hogy ő az egyetlen jelentéktelen külsejű tagja ennek a rendkívül csinos családnak, de az arca értelmes volt, figyelmes és mozgékony. Margaretnek időről időre átvillant a fején, mire gondolhat vajon, ahogy ott áll némán, és élénk, bár enyhén gúnyos figyelemmel kísér mindent, amit Edith és ő csinálnak. Az enyhe gúny nyilván a bátyjával társalgó Mrs. Shaw-nak szólt, mert abba az élénk érdeklődésbe, amellyel őket figyelte, semmiféle gúnyos árnyalat nem keveredett. Nyilván örömét lelte a látványban, ahogy a két unokanővér az asztal körül sürgölődött. Edithnek ezúttal kedve kerekedett mindent személyesen csinálni. Örömét lelte benne, hogy megmutassa a szerelmesének, milyen kiváló katonafeleség lesz belőle. Úgy találta, hogy a tartályban lévő víz már kihűlt, és úgy rendelkezett, hozzák föl a nagy teáskannát a konyhából, ennek mindössze annyi eredménye lett, hogy amikor az ajtóban átvette a szobalánytól a kannát, és megpróbálta az asztalhoz cipelni, az túl nehéznek bizonyult számára, és durcásan elbiggyesztett szájjal tért vissza a szalonba. Muszlinruháján sötét foltot hagyott a teavíz, fehér, gömbölyű kezecskéjébe pedig belevágódott a kanna nyele – oda is ment mindjárt Lennox kapitányhoz, hogy megmutassa neki ezt a komoly sérülést, ahogy a kisgyerekek szokták, ha „bibis” a kezük, és természetesen a kapitány is ugyanazt a gyógymódot alkalmazta, amelyet a gyerekeknél szokás. Végül is a kihűlt teavíz problémáját Margaretnek sikerült megoldania, azzal, hogy gyorsan meggyújtotta a spirituszfőzőt, bár ez a módszer korántsem emlékeztetett a cigánytáborokban uralkodó szokásokra, márpedig Edith, ha szeszélyes kedvében volt, úgy gondolta, hogy a kaszárnyabeli élet ezekhez hasonlít a legjobban.

Az estélyt követő napok folyamatos sürgés-forgásban teltek, míg csak le nem zajlott az esküvő.

II. FEJEZET Rózsák és tövisek

A liget zöldes árnyában, mohos patakparton játszott gyerekkorod,

S hol otthoni fák lombja zölden intett,
szemed égre először ott tekintett.

Mrs. Hemans

Margaret végre levethette lakodalmi díszeit, ismét egyszerű, délelőtti ruháját viselte, miközben csendesen kocsizott hazafelé apja oldalán, aki néhány nappal korábban érkezett, hogy kivegye a részét a lakodalmi előkészületekből. Mrs. Hale otthon maradt, egész sor nem túlságosan meggyőző okát adva ennek a döntésének, amelyet senki nem értett, kivéve Mr. Hale-t, aki ismerte a valódi okot: azt, hogy mindazon érvei, amelyeket az újnak már nem, réginek még nem nevezhető szürke szaténruha mellett felhozott, süket fülekre találtak, és mivel nem futotta rá neki, hogy a feleségét erre az alkalomra tetőtől talpig felöltöztesse, Mrs. Hale úgy döntött, nem vesz részt egyetlen nővére egyetlen gyermekének esküvőjén. Ha Mrs. Shaw csak sejtette volna a valódi okát, miért nem kísérte el Mrs. Hale a férjét az esküvőre, valóságos ruhazáport zúdított volna a húgára; de mivel már csaknem húsz év telt el azóta, hogy a csinos, de szegény miss Beresfordból Mrs. Shaw lett, időközben elfeledkezett róla, hogy más baja is lehet valakinek az olyan boldogtalan házasságon kívül, amelyben a felek közt túl nagy a korkülönbség, igaz viszont, hogy erről a témáról akár fél óra hosszat is képes volt értekezni egyfolytában. Végtére is a drága Maria a szíve választottjához ment feleségül, aki mindössze nyolc évvel volt idősebb nála, valamint angyali természete volt, és olyan feketéskék haja, amilyet ritkán látni. Mr. Hale-nél kiválóbb prédikátort életében nem hallott, és egyáltalán, olyan volt, ahogyan az ember az eszményi vidéki lelkészt elképzeli. Talán a fentiekből nem következett egészen logikusan, Mrs. Shaw többnyire mégis erre az eredményre jutott, ha eltöprengett a nővére sorsán: „A mi drága Mariánk szerelemből ment férjhez, hát mit kívánhat még?” Mrs. Hale, ha őszintén felelhet, kapásból egész sor dolgot tudott volna említeni, amelyekre az embernek még szerelmi házasság esetén is szüksége van: „egy ezüstszürke glasszé selyemruhára, egy fehér háncskalapra, és oh!, vagy egy tucat dologra az esküvőre és vagy százra a háztartásban!”.

Margaret mindössze annyit tudott, hogy az édesanyjának nehezére esett volna elmennie az esküvőre, és nem is nagyon bánta, hogy a helstone-i lelkészlak nyugalmában fogják viszontlátni egymást, nem pedig abban a zűrzavarban, amely a Harley Street-i házban uralkodott az elmúlt két-három napban, ahol ő maga Figaro szerepét volt kénytelen játszani, amennyiben egy és ugyanazon pillanatban lett volna rá szükség mindenütt. Teste és lelke valósággal sajgott, ha belegondolt, mi mindent csinált és mondott az elmúlt negyvennyolc órában. Olyan sietősen kellett elbúcsúznia mindenkitől, köztük azoktól is, akikkel olyan hosszú ideig élt egy fedél alatt! Lelkére ránehezedett a szomorúság, ha felidézte az elmúlt időket; most nem számított, szép volt-e igazából ez az idő, vagy sem, csak az, hogy elmúlt, és soha többé nem tér vissza. Margaret sose hitte volna, hogy ilyen nehéz szívvel fog hazatérni tulajdon, szeretett otthonába, arra a helyre és abba az életbe, amely után évek óta sóvárgott – azokban a pillanatokban, amikor a sóvárgás és a vágyakozás a legerősebb, mielőtt még az érzékek lassan kihunynának, és erőt venne rajtuk az álom. Nagy erőfeszítéssel elűzte elméjéből a múlt emlékeit, és átadta magát a reményteljes, derült tervezgetésnek. A szeme előtt már nem a múlt képei lebegtek, hanem az a látvány, amely a valóságban is elébe tárult: az ő drága édesapja, amint álomba merülve hátradől a vasúti kocsiban. Feketéskék haja már őszült és megritkult a homloka fölött. Arcbőre alatt tisztán kirajzolódtak a csontok – és ez talán el is rútította volna, ha a vonásai nem lettek volna olyan nemes metszésűek, így azonban, ha csinosnak nem is lehetett nevezni az arcát, valamiféle sajátos méltóság sugárzott róla. Ez az arc most nyugodt volt, de ez inkább a kimerültség utáni megpihenés nyugalma volt, semmint annak az embernek a derült arca, aki békés, elégedett életet él. Margaret fájdalmasan meglepődött apja arcának elgyötört, nyugtalan kifejezésén, és ahogy belegondolt mindabba, amit az apja életéről és körülményeiről tudott, rövidesen tudni vélte, mi okozhatta az arcán azokat a ráncokat, amelyek állandó nyugtalanságáról és lehangoltságáról árulkodtak.

– Szegény Frederick! – gondolta magában, és felsóhajtott. – Oh! Bárcsak inkább lelkész lett volna belőle, ahelyett, hogy tengerésznek állt, és elveszett mindnyájunk számára! Bárcsak tudnám, mi történt vele pontosan!

Azon, amit Shaw néni mondott róla, sehogyan sem tudtam kiigazodni: csak annyit értettem meg, hogy nem térhet vissza többé Angliába amiatt a borzalmas ügy miatt… Szegény drága papa! Milyen szomorúnak látszik! Milyen jó, hogy hazamegyek, és ott leszek, ha szükség van rám, hogy megvigasztaljam őt és a mamát!

Mire az apja felébredt, Margaret már elűzte borús gondolatait, és ragyogó mosollyal fordult feléje, amelyben nyoma sem volt fáradtságnak vagy szomorúságnak. Az apja visszamosolygott rá, de olyan halványan, mintha a mosoly szokatlan erőfeszítés lenne számára, aztán arcára visszatért az előbbi, nyugtalan kifejezés. Az volt a szokása, hogy résnyire nyitotta a száját, mintha szólni készülne, és ajkának ez a megváltozott tartása egész arcának határozatlan kifejezést adott. De a szeme, amelynek pillantása lassan és méltóságteljesen járt egyik tárgyról a másikra, ugyanolyan nagy és bársonyos volt, mint a lányáé, és félig eltakarta az átlátszó, fehér szemhéj. Margaret inkább őrá hasonlított, mint az édesanyjára. Az emberek néha elcsodálkoztak rajta, hogyan születhetett ilyen jó külsejű szülőknek olyan lányuk, aki messze járt tőle, hogy szabályos szépségnek lehessen nevezni – sőt egyáltalán semmiféle szépségnek sem, legalábbis egyesek így vélekedtek. A szája túlságosan széles, nem az a rózsabimbószáj, amely épp csak annyira képes megnyílni, hogy egy-egy „igen”-t, „nem”-et, vagy „ahogy kívánja, uram!”-ot képes legyen kiejteni. De ennek a széles szájnak lágyan ívelt, nagyon piros ajkai voltak, és igaz, hogy az arcbőre nem volt tejfehér és rózsaszín, hanem sápadt, mint az elefántcsont, de olyan finom és sima is volt, akár az elefántcsont. Az arckifejezése általában méltóságteljesebb és tartózkodóbb volt, mint az ilyen korú lányoké lenni szokott, most azonban, ahogy az apjával beszélgetett, ez az arc úgy ragyogott, akár a reggeli napsütés – teli volt gödröcskékkel, tekintete pedig gyermeki örömről árulkodott, és végtelen bizalomról a jövő iránt.

Július második felében jártak, amikor Margaret hazatért a lelkészlakba. Az erdő összes fái sötét, dús, mély zöldbe borultak; a lenyugvó nap ferde sugarai megvilágították a fák tövében burjánzó páfrányokat; a perzselő hőségben a tájat álmatag nyugalom öntötte el. Margaret, amikor kislány korában ott szedte a lábát az apja mellett, kegyetlen vidámsággal tiport rá a páfrányokra, amelyek még az ő könnyű kis lába alatt is meghajoltak, és élvezte, hogy elárasztják sajátos, kesernyés illatukkal – ilyenkor, amikor átvágtak a széles közlegelőn, a meleg, illatos fényben Margaret szabad, vadon élő lények sokaságát láthatta, amint örvendeznek a napsütésnek, a füveknek és a virágoknak, amelyeket az előcsalogatott a földből. Ez az élet – vagy legalábbis ezek a séták – pontosan olyanok voltak, mint ahogyan elképzelte őket, amikor Londonban helstone-i életét tervezgette. Büszke volt az erdejére. Ide tartozott, azok közé az emberek közé, akik itt éltek. Szívbéli barátai voltak köztük, ismerte és élvezettel használta különleges szavaikat; közöttük szabadnak érezte magát; dajkálta a csecsemőiket, lassan, jól érthetően beszélt vagy olvasott az öregeknek; könnyű ételeket vitt a betegeknek; és már régen elhatározta, hogy ő is tanítani fog az iskolában, ahová az apja kötelességszerűen eljárt vele, de aztán mindig elcsábult, és az iskola helyett inkább valamelyik jó barátját – férfit, nőt vagy gyereket – kereste fel valamelyik kunyhóban, az erdő zöld árnyékában. Az az élet, amelyet a lelkészlak falain kívül élt, tökéletes volt. Otthoni életének azonban megvoltak az árnyoldalai. Mint minden egészséges lelkű gyermek, ő is szégyenkezett, és önmagát hibáztatta, amiért éles szemmel észrevette, hogy odahaza nem úgy van minden, ahogy lennie kellene. Az anyja – az édesanyja, aki őhozzá mindig olyan kedves és gyöngéd volt – néha mintha elégedetlen lett volna a helyzetével: úgy vélekedett, a püspök rútul elhanyagolja a hivatalával járó kötelezettségeit, amikor nem kínál föl Mr. Hale-nek valamilyen jobb megélhetést kínáló egyházközséget, és már-már szemrehányást tett a férjének, mert az nem tudta rászánni magát, hogy szóljon a püspöknek: szeretné a helstone-i egyházközségből áthelyeztetni magát egy nagyobba. Az apja ilyenkor hangosan fölsóhajtott, és azt felelte, már annak is örülne, ha itt, a parányi Helstone-ban meg tudna felelni minden kötelezettségének; de napról napra jobban elcsüggedt, és a világ egyre fenyegetőbbé vált számára. Margaret látta: minél gyakrabban ismételgeti a felesége, hogy ki kellene járnia magának valamilyen előléptetést, annál inkább vonakodik ettől az apja. Ezért ha az anyján erőt vett az elégedetlenség, Margaret mindig megpróbálta megbékíteni Helstone-nal. Mrs. Hale azt állította, annak a rengeteg fának a közelsége kikezdi az egészségét. Margaret megpróbálta rávenni, hogy sétáljon ki vele a gyönyörű, tágas, magasan fekvő, napsávos, felhőárnyékos közlegelőre, mert úgy gondolta, az lehet a baj, hogy az anyja többnyire a négy fal közt tölti minden idejét, és ritkán sétál el messzebbre, mint a templom, az iskola, meg néhány szomszédos kunyhó. Ez egy ideig használt, de ahogy közeledett az ősz, az időjárás egyre változékonyabb lett, és az anyja megint egyre gyakrabban ismételgette, milyen egészségtelen ez a hely; és még gyakrabban kesergett rajta, hogy jóllehet a férje tanultabb volt, mint Mr. Hume, és jobb lelkész, mint Mr. Houldsworth, őt mégsem léptették elő, mint ezt a két korábbi szomszédjukat.

Erre az otthonuk békéjére árnyat vető elégedetlenségre, ezekre a panaszkodással töltött hosszú órákra Margaret nem számított. Azt tudta előre, sőt, egyenesen örömét lelte a gondolatban, hogy mostantól le kell mondania arról a sokféle fényűzésről, amely amúgy is csak kényelmetlenséget és nyűgöt jelentett számára a Harley Streeten. Bár erősen fogékony volt azokra az örömökre, amelyeket a fényűző környezet kínál az érzékeknek, ezt a fogékonyságot nagyszerűen egyensúlyban tartotta, sőt talán el is nyomta az a tudatosan ápolt büszkesége, hogy szükség esetén le tud mondani ezekről az örömökről. De hát az egünket elhomályosító felhők sosem abból az irányból érkeznek, ahonnét várjuk őket. Megesett néha korábban is, amikor Margaret csak a vakációkat töltötte odahaza, hogy az anyja egy kicsit panaszkodott vagy futólag bánkódott valamilyen Helstone-nal kapcsolatos dolog és az apja ottani helyzete miatt; de amikor Londonba visszatérve visszaemlékezett a Helstone-ban töltött napokra, csak a boldog összbenyomás maradt meg benne, és azokat a kis részleteket, amelyek nem illettek bele ebbe a kellemes képbe, el is felejtette.

Szeptember második felében megérkeztek az őszi esők és viharok, és ettől kezdve Margaret kénytelen volt több időt tölteni a négy fal között. Helstone meglehetősen messze esett minden olyan szomszédjuktól, akiknek társasága megfelelt volna az igényeiknek.

– Annyi bizonyos, hogy nincs még egy ilyen Isten háta mögötti hely egész Angliában! – jelentette ki Mrs. Hale, amikor megint egyszer panaszos kedvében volt. – Nem tehetek róla, sehogyan sem bírok belenyugodni, hogy apádnak itt nincs semmiféle társasága; hogy itt kárba veszik az a rengeteg tudomány, amit magába szedett, mert hétszámra nem vált szót senkivel, csak parasztokkal meg munkásokkal. Ha legalább a falu másik végén laknánk, már az is sokat számítana: akkor csak néhány óra járásnyira laknánk Stanfieldéktől, Gormanékhoz meg még annál is közelebb!

– Gormanék… – töprengett Margaret – Ezek talán azok a Gormanék, akik boltosok voltak Southamptonban, és úgy szerezték a vagyonukat? Én egyáltalán nem bánom, hogy nem járunk össze velük: nem szeretem a kereskedőket. Szerintem sokkal jobb így, hogy csak parasztokat és munkásokat ismerünk, olyan embereket, akik nem rázzák a rongyot!

– Nem szabad ennyire válogatósnak lenned, Margaret, drágám! – mondta az anyja, akinek titokban az a fiatal és jóképű Mr. Gorman járt az eszében, akivel egyszer már találkozott Mr. Hume-nál.

– Én, válogatós? Szó sincs róla! Szerintem inkább nagyon is sokféle embert kedvelek: szeretek például mindenkit, aki olyasmivel foglalkozik, aminek valami köze van a földhöz. Kedvelem a katonákat és a tengerészeket, és a három szabad foglalkozást, ahogyan nevezni szokták őket. Gondolom, azért azt mégsem kívánod tőlem, mama, hogy csodáljam a péket meg a mészárost, meg a mézeskalácsárust?

– Gormanék nem pékek, nem is mészárosok, hanem igen tekintélyes kocsikészítők!

– Felőlem! A kocsikészítés ugyanolyan üzlet, mint a többi, csak szerintem még sokkal haszontalanabb, mint a mészárosé vagy a péké! Oh! Hogy untam én mindennap azokat a hosszú kocsizásokat Shaw néni hintójában, és hogy szerettem volna inkább sétálni!

És Margaret sétált is, a rossz időjárás ellenére. Olyan boldog volt a szabad ég alatt, az apja oldalán, hogy szinte táncolt, és ahogy a nyugati szél szelíd erőszakkal hátba kapta, amikor átvágott a fenyéren, úgy tűnt, mintha nem is járna, hanem repülne, olyan könnyedén és akadálytalanul, mint egy falevél, amelyet szárnyára kapott az őszi szellő. Az estéket azonban már jóval nehezebb volt kellemesen eltölteni. Amint megteáztak, az apja visszahúzódott kis könyvtárszobájába, és ő egyedül maradt az anyjával. Mrs. Hale sose volt valami szenvedélyes olvasó, és már házaséletük korai szakaszában is igyekezett lebeszélni róla a férjét, hogy hangosan felolvasson neki, míg varrogatott. Egy időben ostáblajátékkal múlatták az időt, de aztán Mr. Hale egyre élénkebben kezdett érdeklődni az iskolája és a gyülekezete iránt, és nem titkolhatta maga előtt, hogy valahányszor félbe kellett szakítania a játékot, hogy eleget tegyen valamely, az előbbiekkel kapcsolatos kötelességének, ezeket a megszakításokat, amelyek idővel egyre sűrűsödtek, a felesége nem úgy fogta föl, mint olyasmit, ami az ő hivatásával jár, hanem állandóan neheztelt értük, és küzdött ellenük. Ezért Mr. Hale, míg a gyermekek kicsik voltak, egyre inkább visszahúzódott a könyvtárába, és az estéit (ha éppen otthon volt) azoknak a filozofikus és metafizikus könyveknek az olvasgatásával töltötte, amelyek életének legfőbb gyönyörűségét jelentették.

Azelőtt Margaret, valahányszor lejött Londonból, mindig hozott magával egy nagy ládát, teli könyvekkel, amelyeket a tanítói vagy a nevelőnője ajánlottak, és a nyári napok túl rövidnek bizonyultak ahhoz, hogy mindet elolvassa, mielőtt visszatér a városba. Most viszont nem jutott más könyvhöz, csak a díszkötésű, de ritkán forgatott angol klasszikusokhoz, amelyeket apja könyvtárából szemelgetett ki az anyja, hogy megtöltse velük a nappali kis könyvespolcát. Thompson Évszakokja, Hayley-től a Cooper élete és Middleton Cicerója voltak messze a legkönnyebb, legújabb és legszórakoztatóbb olvasmányok közöttük. Tehát a könyvespolc nem nyújtott sok segítséget az esték eltöltéséhez. Margaret már töviről hegyire elmesélt mindent az anyjának londoni életéről, Mrs. Hale pedig többnyire élénk érdeklődéssel hallgatta, néha mulatott a hallottakon, máskor kérdezősködött, de ha rossz kedvében volt, hajlott rá, hogy nővérének könnyű, kényelmes életét összevesse a helstone-i lelkészlakban uralkodó szűkösebb állapotokkal. Ezeken az estéken Margaret általában kurtán-furcsán véget vetett a beszélgetésnek, és némán hallgatta, hogyan kopognak az esőcseppek a kis zárt erkélyablak párkányán. Egyszer-kétszer azon kapta magát, hogy gépiesen számlálja, hányszor ismétlődik meg ez az egyhangú koppanás, és közben azon töpreng, megkockáztathatja-e, hogy föltegyen egy kérdést az anyjának egy olyan tárggyal kapcsolatban, amely igen közel áll a szívéhez – hogy vajon megkérdezheti-e, hol van most Frederick, hogy vajon mivel foglalkozik, és hogy mikor kaptak utoljára hírt tőle. De mivel jól tudta, hogy az édesanyja állítólagos gyengélkedése csakúgy, mint a Helstone iránti ellenszenve akkor kezdődött, amikor megtudták, hogy Frederick részt vett abban a bizonyos lázadásban – erről az eseményről Margaretnek még soha senki nem beszélt részletesen, és most már, úgy tűnt, végképp arra van ítélve, hogy elsüllyedjen a szomorú feledés homályában –, valahányszor kis híján kicsúszott az ajkán a kérdés, mindig idejében elhallgatott, és más tárgyra terelte a beszélgetést. Amikor az anyja társaságában volt, úgy érezte, ezzel a kérdéssel inkább az apjához kellene fordulnia, amikor az apjáéban, úgy tűnt, könnyebb lenne az édesanyjával beszélnie róla. És különben is, valószínűleg nem sok újat tudott volna meg bármelyiküktől. Apja egyik levelében, amelyet nem sokkal azelőtt kapott tőle, hogy hazaköltözött a Harley Streetről, az állt, hogy hírt kaptak Fredericktől: a bátyja még mindig Rióban van, igen jó egészségben, és szeretetteljes üdvözletét küldi neki; ennyivel kellett beérnie, mintha lerágott csontot vetnének valakinek, aki eleven híradásra vágyik. Ha nagy ritkán Frederick mégiscsak szóba került, csak mint „szegény Fredericket” emlegették. A szobájában minden pontosan úgy volt még, mint amikor elment otthonról; és Dixon, Mrs. Hale szobalánya rendszeresen port törölt és rendet rakott benne, pedig Dixon különben egy ujjal sem volt hajlandó hozzáérni semmiféle házimunkához, és soha nem szűnt meg emlegetni, hogy őt annak idején komornának, és nem cselédnek fogadta föl lady Beresford Sir John gyámleányai, a csinos Beresford kisasszonyok, Rutlandshire ünnepelt szépségei mellé. Dixon Mr. Hale-ről kezdettől fogva úgy vélekedett, hogy valóságos istencsapása, aki egyszer és mindenkorra tönkretette ifjú úrnőjének jó kilátásait. Ha miss Beresford nem rohan hanyatt-homlok ebbe a házasságba egy szegény vidéki lelkésszel, ki tudja, milyen nagyszerű partit csinálhatott volna! De Dixon, ez a hűséges lélek, mindazonáltal nem hagyta cserben az úrnőjét ebben a szörnyű bukásban és megpróbáltatásban (értve ezen a házasságát). Mellette maradt, és szívvel-lélekkel képviselte az érdekeit; úgy tartotta, ő az a jótündér, akinek kötelessége megfékezni a gonosz óriást, Mr. Hale-t. Frederick úrfi volt a kedvence és a büszkesége; méltóságteljes arckifejezése és modora mindig megenyhült egy kicsit, valahányszor hetente egyszer bement a szobájába, hogy olyan gondosan rendet rakjon, mintha Frederick bármelyik percben hazaállíthatna.

Margaretnek nem ment ki a fejéből a gondolat, hogy az apja mostanában alighanem hírt kaphatott Frederickről, amelyről nem számolt be az anyjának, és hogy ez a hír teszi olyan zaklatottá és nyugtalanná. Mrs. Hale azonban nem vett észre semmiféle változást a férje külsejében vagy modorában. Mr. Hale mindig is szelíd és gyöngéd lelkű volt, és könnyen felzaklatta, ha arról értesült, hogy kedvezőtlen változás állt be mások életében, bármilyen jelentéktelen volt is ez a változás. Ha haldoklóhoz hívták, vagy valamilyen bűncselekményről hallott, napokig lehangolt volt. Ez alkalommal azonban Margaretnek feltűnt, hogy az apja állandóan olyan szórakozott, mintha a gondolatai mindig másutt, egy bizonyos tárgy körül járnának, és hogy ebből a lehangoltságból nem tudják kirángatni a hivatásával járó, szokásos feladatok sem: például, hogy vigaszt nyújt az elhunyt családtagjainak, vagy a gyerekeket tanítgatja az iskolában, remélve, hogy sikerül idejében kigyomlálnia a gonosz hajlamokat az új nemzedékből. Mr. Hale a gyülekezetének tagjait sem látogatta olyan sűrűn, mint korábban; bezárkózott a dolgozószobájába, és a falu postását leste. Ez a postás általában úgy szokta tudatni érkezését a ház lakóival, hogy megkocogtatta a hátsó konyha ablakának spalettáját – ezt a műveletet valaha többször is meg kellett ismételnie, mielőtt a házban valaki észbe kapott volna, hogy alighanem ő zörgethet, mert ilyenkor szokott érkezni a posta, és ajtót nyitott volna neki. Mostanában viszont Mr. Hale minden délelőtt a kertben ődöngött, ha szép idő volt, ha pedig nem, akkor ott állt gondolataiba merülve dolgozószobájának ablakánál, míg csak a postás be nem zörgetett, vagy el nem haladt a ház előtti ösvényen, félig tiszteletteljesen, félig bizalmasan csóválva a fejét a lelkész láttán, aki mindaddig nézett utána, míg csak el nem haladt a vadrózsasövény mentén, majd a nagy babérfa mellett, mielőtt visszatért volna a szobájába, hogy – szemlátomást nehéz szívvel és gondterhelt elmével – megkezdje napi munkáját.

Ám Margaret abban az életkorban volt, amikor az aggodalmat, ha csak nem szilárd tényeken alapszik, könnyen kiveri az ember fejéből egy szép, napsütéses reggel, vagy bármilyen egyéb szerencsés külső körülmény. És amikor október első felében megint csodálatos, derült napok következtek, Margaret aggodalmait is mintha elfújták volna, és semmi egyéb nem járt a fejében, csak az, hogy milyen gyönyörű ebben az évszakban az erdő. A füvet már lekaszálták, és most, hogy az esős napok véget értek, sok olyan tisztást is fel tudott keresni az erdő mélyén, ahová júliusban és augusztusban épp csak bekukkanthatott. Margaret Edithéknél rajzolni is tanult, és az esős napokon gyakran szánta-bánta, hogy míg sütött a nap, csak tétlenül gyönyörködött az erdő szépségében, ezért elhatározta: most, hogy újra beállt a jó idő, készít néhány vázlatot a számára oly kedves tájról, és ezt mindaddig folytatja, míg be nem köszönt a tél. Így is tett: egyik reggel éppen a festőholmiját készítette össze, amikor Sarah, a szobalány szélesre tárta a nappali ajtaját, és ezt kiáltotta:

– Mr. Henry Lennox!

III. FEJEZET Lassan járj, tovább érsz!

Nemesen – mert a cél magas –

hogyan nyerd el egy hölgy szívét?

Küzdj érte bátran, mintha csak

az életed volna a tét.

Ne bálba vidd: tekintetét

a csillagok felé vezesd! S óvja őt őszinte beszéd,

mit hízelgés nem szennyezett!

Mrs. Browning

Mr. Henry Lennox. Fura, morfondírozott Margaret, éppen az imént gondolt rá: eszébe jutott az az este, amikor a férfi arról faggatta, mivel tölti majd az idejét odahaza. „Parler du soleil et ll’on en voit les rayons” – mondják a franciák, és Margaret arca is fölragyogott, akár a napsugár. Letette a festőállványát, és az ajtóhoz sietett, hogy kezet fogjon vele.

– Szólj a mamának, Sarah! – mondta. – Hogy van Edith? Mama és én annyi mindent szeretnénk kérdezni róla! Nagyon hálás vagyok, hogy benézett hozzánk!

– Nem megmondtam, hogy meg fogom látogatni? – kérdezte a férfi, jóval halkabban, mint ahogy Margaret beszélt hozzá.

– De hát amikor én utoljára hallottam magáról, akkor éppen valahol messze, a Felföldön járt, így nem is reméltem, hogy útba ejti Hampshire-t.

– Oh! – mondta a férfi könnyedebben, mint az előbb. – Az ifjú pár rettentő sok bolondságot és könnyelműséget követett el: minden útjukba eső hegyet megmásztak, minden tavon végigvitorláztak, ezért úgy gondoltam, muszáj valakinek mindig a sarkukban lennie és vigyáznia rájuk. És így is volt: a nagybátyám egyáltalán nem bírt velük, szegény öregúr a nap huszonnégy órájából tizenhatot azzal töltött, hogy miattuk aggódott. Ami azt illeti, amikor láttam, mennyire nem tudnak vigyázni magukra, úgy gondoltam, kötelességem mellettük maradni mindaddig, amíg biztonságosan föl nem raktam őket a hajóra Plymouthban.

– Szóval maga is ott volt Plymouthban? Oh! Edith ezt soha nem említette. Igaz, hogy mostanában mindig csak egy pár sort firkantott nekem nagy sietve. Tényleg elhajóztak kedden?

– El bizony, és ezzel nagy felelősséget vettek le a vállamról. Edith egyébként egész sor üzenetet küldött velem magának. Azt hiszem, van is itt nálam valahol egy miniatűr levélke… Ahá, itt van!

– Köszönöm! – kiáltotta Margaret. Aztán, mert jobb szerette volna tanúk nélkül elolvasni Edith levelét, arra kérte a férfit, várjon egy pillanatig, amíg bemegy, és szól az édesanyjának, hogy Mr. Lennox van itt (Sarah nyilván elfeledkezett róla).

Amint Margaret mögött becsukódott az ajtó, a férfi alaposan szemügyre vette a szobát. A parányi nappali a reggeli nap áradó fényében legjobb formáját mutatta. A zárt erkély középső ablakszárnya nyitva állt, futórózsa fürtjei és skarlátpiros lonc kukucskáltak be a sarkokon; a keskeny gyepszőnyeget élénk színekben pompázó verbénák és muskátlik tarkították. Csakhogy a kinti világ ragyogása mellett a kis szalon szegényesnek és kopottnak hatott. A szőnyegen látszott, hogy nem tegnap vették; a kretonfüggönyök kifakultak a gyakori mosásban; az egész helyiség kisebb és szegényesebb volt, mint amire számított, amikor elképzelte, miféle otthon szolgáltathatna megfelelő hátteret és keretet egy olyan királynői jelenség számára, mint Margaret. Találomra fölvett egyet az asztalon heverő könyvek közül: Dante Isteni színjátéka volt az, a Paradicsom, a megszokott régi, olasz, fehér pergamen- és aranykötésben, mellette egy szótár hevert, és egy papírlap, amelyen néhány olasz szó állt Margaret kézírásával. Csak egy pár jelentéktelen szó, Mr. Lennoxnak mégis örömet okozott a látvány. Fölsóhajtott, és letette a papírlapot.

– Csakugyan olyan szerényen élnek, ahogy mondta. Fura, pedig a Beresfordoknak előkelő rokonaik vannak…

Margaret eközben megtalálta az édesanyját. Mrs. Hale aznap megint nyűgös kedvében volt, ilyenkor bármi történt is, ő mindenben – így Mr. Lennox érkezésében is – csak újabb bonyodalmat és nehézséget látott, bár titokban azért hízelgett neki, hogy Lennox kapitány fivére látogatásra érdemesítette őket.

– Jaj, istenem, milyen kínos! Ma korán akartunk ebédelni, hogy a személyzet idejében hozzáfoghasson a vasaláshoz, és nincs itthon semmi, csak egy kis hideg hús… De azért természetesen meg kell hívnunk Mr. Lennoxot ebédre – végtére is Edith sógora, meg minden… És apád ma délelőtt olyan lehangolt valamiért – fogalmam sincs, mi baja! Az előbb bementem a dolgozószobájába, és ott ült, a fejét az asztalra hajtotta, és az arcát a tenyerébe temette. Mondtam is neki, hogy ez a helstone-i levegő neki se használ jobban, mint nekem, mire hirtelen felemelte a fejét, és könyörögni kezdett, hogy ne szóljak egy szót se többet Helstone ellen, mert nem tudja elviselni! Azt mondta, ha van hely a világon, amelyet igazán szeret, az Helstone! De én azért biztos vagyok benne, hogy ez a nyirkos és bágyasztó levegő ártott meg neki!

Margaret hirtelen úgy érezte, mintha egy vékony, hideg felhő úszott volna el a nap előtt. Türelmesen hallgatta az anyja panaszáradatát, abban a reményben, hogy jót tesz neki, ha ezzel könnyíthet a lelkén, de most már ideje volt visszatérnie vele Mr. Lennoxhoz.

– Papa kedveli Mr. Lennoxot, mama! Az esküvői ebéden is remekül elbeszélgettek. Biztos vagyok benne, hogy fel fogja vidítani a látogatása. Az ebéd miatt meg ne aggódj, mama, drága! A hideg hús pompás villásreggeli, mert hiszen Mr. Lennox, aki, gondolom, későn szokott ebédelni, nyilván annak fogja tekinteni.

– Jó, de addig mihez kezdjünk vele? Még csak fél tizenegy van.

– Majd megkérem, hogy kísérjen el tájképezni. Tudom, hogy ő is szeret rajzolni, és így legalább nem lesz itt neked láb alatt, mama! Csak kérlek, most már gyere: furcsának fogja találni, ha olyan sokáig magára hagyjuk!

Mrs. Hale levetette fekete selyemkötényét, és végigsimított az arcán. Nagyon csinos és előkelő jelenség volt így, és azzal a szívélyességgel üdvözölte Mr. Lennoxot, amely kijár olyasvalakinek, aki jóformán rokonnak számít. A férfi szemlátomást számított rá, hogy ott marasztalják aznapra, és olyan örömmel és készségesen fogadta el a meghívást, hogy Mrs. Hale szívből kívánta, bárcsak megkínálhatná még valamivel a hideg húson kívül. Mr. Lennoxnak minden tetszett a lelkészlakban; boldogan fogadta Margaret javaslatát, hogy menjenek együtt tájképezni; Mr. Hale-t a világért nem akarta volna zavarni, amikor hamarosan úgyis találkozik vele az ebédnél. Margaret kihozta neki a festőszerszámait, és felszólította, hogy válasszon közülük; és miután a rajzlapot és az ecsetet annak rendje-módja szerint kiválasztották, a két fiatal a lehető legjobb kedvvel indult útnak.

– Kérem, álljunk meg itt egy-két percre! – szólt Margaret.

– Ezek a kunyhók jártak a fejemben egyfolytában a két esős hét alatt: mintha szemrehányást akartak volna tenni, hogy nem rajzoltam le őket.

– Mielőtt még összedőlnek és eltűnnek a föld színéről. Tényleg, ha le akarjuk rajzolni őket – márpedig roppant festőiek –, jobb lesz, ha nem halogatjuk a dolgot jövő évig. De hová üljünk?

– Micsoda kérdés? Mintha egyenesen a Temple-beli irodájából jött volna, nem pedig a Felföldről, ahol állítólag két hónapot töltött! Nézze csak ezt a pompás farönköt! A favágók pontosan olyan helyzetben hagyták itt nekünk, hogy a megfelelő szögből kapja a fényt! Letakarom a plédemmel, és valóságos erdei trónszék lesz belőle!

– A lábát meg abban a pocsolyában nyugtathatja, mint királyi lábzsámolyon! Maradjon csak, én előremegyek, és akkor erről az oldalról közelebb tud jönni. Ki lakik ezekben a kunyhókban?

– Betelepülők építették őket ötven-hatvan évvel ezelőtt. Az egyikben már nem lakik senki, az erdőkerülők le is fogják bontani, amint meghal az az öregember, aki a másikban lakik, szegény öreg csont! – Nézze csak! Ott van!

– Muszáj odamennem, hogy beszéljek vele pár szót! Olyan süket szegény, hogy maga kihallgathatja majd az összes titkainkat!

Az öregember hajadonfőtt, a botjára támaszkodva állt a kunyhója előtt a napsütésben. Merev vonásai megenyhültek, arca lassan mosolyra húzódott, amikor Margaret odament hozzá, és beszélgetni kezdett vele. Mr. Lennox gyorsan belerajzolta a két emberi alakot is a tájba, amely attól fogva a kidolgozás során már csak másodrendű szerepet kapott, mint a két alak háttere – mindezt Margaret is észrevette, amikor eljött az idő, hogy fölálljanak, elrakják a festéket és a papirost, és megmutassák egymásnak a rajzaikat. Margaret nevetett és elpirult, Mr. Lennox fürkészően nézte az arcát.

– Ez nagyon alattomos cselekedet volt magától! – mondta Margaret. – Amikor megkért, hogy mondassam el az öreg Izsákkal ezeknek a kunyhóknak a történetét, nem is sejtettem, hogy csak azért teszi, mert le akar rajzolni bennünket!

– Nem tudtam ellenállni. Maga nem tudhatja, milyen erős volt a kísértés! Azt meg már el se merem mondani magának, milyen becsben fogom tartani ezt a vázlatot!

A férfi nem volt biztos benne, meghallotta-e Margaret ezt a legutolsó mondatot, mert a lány már elindult a patakhoz, hogy elmossa a festékes palettáját. Meglehetősen felhevülve tért vissza, de ugyanolyan ártatlanul és gyanútlanul mosolygott rá, mint korábban. A férfi örült ennek, mert az előbbi mondat önkéntelenül csúszott ki a száján – bár ilyesmi ritkán fordult elő vele: Henry Lennox általában alaposan, jó előre megfontolta minden cselekedetét.

Mire visszatértek a lelkészlakba, ott is minden a legnagyobb rendben volt: a szomszéd két jókora ponttyal kedveskedett nekik, és ez elűzte anyja homlokáról a felhőket. Mr. Hale éppen akkor tért vissza délelőtti körútjáról a faluból, és a kertbe vezető kiskapu mellett várta a látogatóját. Elnyűtt kabátja és viseltes kalapja ellenére is tökéletes úriembernek látszott. Margaret büszke volt az apjára, és ez a gyöngéd büszkeség minden alkalommal megújult, valahányszor látta, milyen tiszteletet ébreszt Mr. Hale mindenkiben, aki csak találkozik vele, de azért most fürkészően nézte az apja arcát, és éles szemével fölfedezte rajta valami szokatlan nyugtalanság nyomait, amelyet az apja félretett ugyan egy időre, anélkül, hogy megszabadult volna tőle.

Mr. Hale elkérte a vázlataikat, és egy pillantást vettett rájuk.

– Nem gondolod, hogy ez a szalmatető egy kicsit túl sötétre sikeredett? – kérdezte Margarettől, miközben visszaadta neki a vázlatát, és kinyújtotta-a kezét Mr. Lennoxéért, aki egy pillanatig – de csak egy pillanatig – habozott, mielőtt átnyújtotta volna.

– Nem, papa, nem gondolnám! A kövirózsa és a varjúháj sokkal sötétebb lett az esőtől. Ugye, hasonlít, papa? – kérdezte, és átkukucskált az apja válla fölött, miközben az a Mr. Lennox rajzán látható két emberi alakot nézegette.

– Igen, nagyon hasonlít. Nagyszerűen sikerült eltalálnia az alakodat és a tartásodat. És szegény öreg Izsák is pontosan ilyen mereven görbíti azt a hosszú, köszvényes hátát… És ez itt mi, ami lelóg arról a faágról? Gondolom, nem madárfészek.

– Nem, hanem a szalmakalapom. Képtelen vagyok kalapban rajzolni, úgy kimelegszik tőle a fejem! Kíváncsi vagyok, tudnék-e én is emberi alakokat rajzolni. Annyi ember van a környéken, akiket szeretnék megörökíteni.

– Szerintem akit nagyon szeretne lerajzolni az ember, azt le is tudja – mondta Mr. Lennox. – Hiszek benne, hogy az erős akarat csodákra képes. Azt hiszem, nekem is sikerült magát egész jól eltalálnom!

Mr. Hale elindult előttük a ház felé. Margaret kissé hátramaradt, és szakított néhány rózsát, hogy azzal tegye díszesebbé délelőtti ruháját az ebédhez.

– Egy igazi londoni lány azonnal megértette volna a szavaim rejtett értelmét – gondolta Mr. Lennox. – Egy londoni lány minden szóban, amelyet egy fiatalember intéz hozzá, rejtett bókok után kutatna. De nem hinném, hogy Margaret… Várjon! – kiáltott rá a lányra. – Majd én segítek!

Azzal leszakított neki néhány bársonyos vörös rózsát, amelyet a lány nem ért el, aztán megosztotta a zsákmányát, kettőt a tulajdon gomblyukába tűzött, és engedte, hogy a lány, boldogan és elégedetten, besiessen a házba, és elrendezze a virágokat.

Az ebédnél a társalgás csöndesen és kellemesen folyt. Mindkét félnek rengeteg kérdeznivalója volt a másiktól – beszámoltak egymásnak arról, kinek milyen újabb híre van az Itáliában utazgató Mrs. Shaw-ról; és az érdekes beszélgetés, a lelkészlakban uralkodó nyíltság és egyszerűség – és mindenekfelett Margaret közelsége – elfeledtette Mr. Lennoxszal azt az enyhe csalódást, amelyet akkor érzett, amikor látta, hogy szóról szóra igaz volt mindaz, amit Margaret apjának nagyon szerény életkörülményeiről állított.

– Margaret, kislányom, szedhettél volna nekünk egy-két körtét desszertnek! – mondta Mr. Hale, miközben Sarah éppen egy frissen lefejtett palack bort helyezett az asztalra (ebben a kis fényűzésben a vendég kedvéért részesültek aznap).

Mrs. Hale bosszúsan elhúzta a száját. Most majd azt hiszi a vendég, gondolta, hogy a lelkészlakban csak ritkán és akkor is csak ilyen rögtönzött formában fogyasztanak desszertet, pedig ha Mr. Hale vetett volna egy pillantást a háta mögé, láthatta volna, hogy a tálalóasztalkán ott sorakozik katonás rendben a kétszersült, a dzsem és sok más efféle. Csakhogy Mr. Hale agyába már befészkelte magát a körte gondolata.

– Láttam néhány barna vajkörtét a déli falnál. Esküszöm, többet érnek mindenféle külföldi gyümölcsnél és befőttnél! Szaladj, Margaret, hozzál egypárat!

– És mit szólnának hozzá ha mindnyájan áttennénk székhelyünket a kertbe, és ott fogyasztanánk el a körtét? – javasolta Mr. Lennox. – Nincs is annál jobb, mintha az ember beleharap a ropogós, zamatos gyümölcsbe, amely még meleg és illatos a naptól. Csak az a baj, hogy ilyenkor azok a szemtelen darazsak is jogot formálnak az ember körtéjére, éppen akkor, amikor a legnagyobb örömét lelné benne…

Fölállt, jelezve, hogy követni szeretné Margaretet, aki már eltűnt az erkélyajtón keresztül, már csak Mrs. Hale engedélyére várt. Mrs. Hale jobban szerette volna, ha minden annak rendje és módja szerint, az előírt szertartásoknak megfelelően történik, annál is inkább, mert ők Dixonnal már a kézöblítő csészéket is előhozták a kamrából, hogy minden olyan kifogástalan legyen, ahogy az illik Shaw tábornok özvegyének nővéréhez, de mivel Mr. Hale is azonnal felállt, készen arra, hogy kikísérje vendégét a kertbe, Mrs. Hale kénytelen volt beadni a derekát.

– Csak előbb még fölfegyverkezem egy bicskával – mondta Mr. Hale.

– Sajna, vége már azoknak a szép időknek, amikor olyan egyszerű volt számomra a gyümölcsevés, ahogyan az imént leírta. Manapság előbb meg kell hámoznom, és négyfelé kell vágnom, hogy élvezni tudjam.

Margaret egy répalevélből rögtönzött tányért a körték számára, amely csodálatosan kiemelte a gyümölcs aranybarna színét. Mr. Lennox ugyan inkább Margaretet nézte, mint a körtéket, de az apja, úgy látszik, elhatározta, hogy kiélvezi minden zamatát és örömét ennek az órának, amelyet sikerült ellopnia a tulajdon aggodalmaitól; gondosan kiválasztotta a legérettebb gyümölcsöt, és leült vele a kerti padra, hogy ott kényelmesen elfogyassza. Margaret és Mr. Lennox pedig elindultak a déli kertfal tövében vezető keskeny ösvényen, ahol a méhek buzgón zümmögtek és munkálkodtak a méhkasokban.

– Micsoda tökéletes életet élnek maguk itt! Eddig, bevallom, csak legyintettem a költőkre, amikor olyasmiket hordtak össze, hogy „Beérem egy viskóval a domb tövében!”, de most már látom: sajnos, alighanem az az igazság, hogy én vagyok afféle elfajult városlakó. De most, ebben a pillanatban én is úgy érzem, beérném vele, ha húsz év kemény jogi tanulmányaiért akár csak egyetlen évnyi ilyen csodálatosan nyugodt élet lenne a jutalom! Micsoda ég! – mondta fölnézve. – Micsoda karmazsinvörös és borostyánsárga lombok, és micsoda végtelen csönd és mozdulatlanság! – mutatott néhány magas erdei fára, amelyek úgy zárták körül a kertet, mintha védelmeznék a külvilágtól.

– Kérem, ne feledkezzék meg róla, hogy a mi egünk sem mindig ilyen mélykék, mint most! Nálunk is szokott esni az eső, a levelek itt is lehullanak, és ázott avar lesz belőlük; de azért én is azt hiszem, hogy alighanem Helstone a legtökéletesebb hely a világon. Emlékszik, milyen megvetően nyilatkozott egyik este a Harley Streeten, amikor megpróbáltam leírni magának: „Mesebeli falucska!”

– Megvetően, Margaret? Nem túl erős szó ez?

– Talán igen. Én csak azt tudom, hogy szerettem volna beszélni magának valamiről, amivel akkor tele volt a szívem, és maga – jó, nem megvetően, de akkor hogyan nevezzem? –, maga tiszteletlenül nyilatkozott Helstone-ról, amikor „mesebeli falucskának” nevezte.

– Soha többé nem teszem! – mondta a férfi melegen. Éppen a kert sarkába értek, ahol elfordult az ösvény.

– Tudja, Margaret, majdhogynem azt kívánom… – A férfi szava elakadt. Olyan szokatlan volt, hogy a felvágott nyelvű ügyvéd egyszer csak elhallgat, hogy Margaret kissé csodálkozva, kérdőn nézett föl rá. De ahogy meglátta a férfi arcát, azt kívánta – bár maga se tudta volna megmondani, mit látott meg rajta –, bár lenne inkább az anyja itt mellette – vagy az apja – bárki, csak ne ez az ember, mert biztos volt benne, hogy mindjárt valami olyasmit fog hallani tőle, amire nem tud mit felelni. A következő pillanatban azonban Margaret büszkesége erőt vett a rémületén, és csak azt remélte, hogy a férfi nem vett észre rajta semmit. Természetes, hogy tud majd felelni neki, és helyesen fog felelni, gyáva és megvetendő dolog lenne, ha visszariadna tőle, hogy meghallgassa, mintha nem állna módjában bármikor véget vetni a beszédnek a maga leányhoz illő, szűzies méltóságával.

– Margaret! – szólalt meg a férfi hirtelen, és váratlanul megragadta a kezét, így Margaret kénytelen volt nyugton maradni és figyelni, miközben mélyen megvetette magát, amiért annyira ver a szíve. – Margaret, bárcsak ne szeretné annyira nagyon Helstone-t… bárcsak ne lenne olyan tökéletesen nyugodt és boldog itt! Abban reménykedtem ebben az elmúlt három hónapban, hogy azért egy kicsit hiányzik majd magának London – és a londoni barátai –, csak annyira, hogy hajlandó legyen egy kicsit jobb szívvel meghallgatni – Margaret csöndesen, de határozottan igyekezett kiszabadítani a kezét a férfi szorításából – valakit, aki, igaz, nem sokat tud nyújtani egyelőre magának – semmit, csak jó kilátásokat a jövőre –, de aki szereti magát, Margaret, majdhogynem akarata ellenére. Margaret, talán megijesztettem? Kérem, feleljen! – unszolta a férfi, mert látta, hogy a lány ajka megremeg, mintha mindjárt elsírná magát. Margaret nagy erőfeszítéssel igyekezett úrrá lenni a felindultságán, de csak akkor szólalt meg, amikor már biztos volt benne, hogy nem fog remegni a hangja.

– Tényleg megijesztett – mondta. – Nem sejtettem, hogy így érez irántam. Én mindig úgy gondoltam magára, mint jó barátra… és, ugye nem haragszik, de jobb szeretném, ha ez továbbra is így maradna! Nem szeretem, ha így beszél hozzám, mint az előbb. Nem felelhetek úgy magának, ahogy szeretné, de azért borzasztóan sajnálnám, ha megszomorítanám.

– Margaret… – szólalt meg újra a férfi, és belenézett a lány szemébe, amely nyíltan, egyenesen nézett vissza rá, és nem látott benne semmit, csak végtelen jóhiszeműséget és szomorúságot, amiért fájdalmat okozott.

– Talán… valaki mást szeret? – akarta kérdezni, de aztán úgy érezte, ez a kérdés méltatlan lenne ehhez a tiszta és nyugodt szempárhoz. – Bocsásson meg! Ajtóstul rontottam a házba…, de meg is bűnhődtem érte! Csak arra kérem, engedjen remélni! Beérem azzal a sovány vigasszal, ha azt mondja, még soha nem ismert senkit, akit képes lenne… – A férfi újra elhallgatott. Nem bírta befejezni a mondatot. Margaret keserves szemrehányásokat tett magának, amiért ilyen szomorúságot okozott.

– Ah! Bárcsak soha eszébe se jutott volna ilyesmi! Olyan jó volt úgy gondolni magára, mint jó barátra!

– De azért remélhetek, ugye, Margaret? Remélhetem, hogy egy napon talán úgy tud gondolni rám, mint a szerelmesére? Most még nem, azt látom… nem akarom siettetni…, de majd egyszer…

Margaret hallgatott egy-két percig, megpróbált a tulajdon szívébe nézni, mielőtt válaszolt volna, aztán azt felelte:

– Soha nem gondoltam… és nem is fogok magára másként gondolni, mint barátra. Nagyra becsülöm a barátságát, de biztos vagyok benne, hogy soha nem fogok maga iránt ennél többet érezni. Nagyon kérem, felejtsük el mindketten minél hamarabb ezt a … („kellemetlen” akarta mondani, de még idejében észbe kapott) … ezt a beszélgetést!

A férfi hosszan hallgatott, mielőtt válaszolt volna. Aztán szokásos, hűvös modorában így felelt:

– Mivel maga olyan biztos az érzéseiben, és mivel ez a beszélgetés szemlátomást kellemetlen volt magának, természetesen jobb lenne minél hamarabb elfelejteni. Elméletben természetesen nagyszerű terv mindent elfelejteni, ami fájdalmasan érint bennünket, de a végrehajtás – legalábbis az én számomra – nem lesz olyan egyszerű.

– Szóval csakugyan megbántottam! – mondta Margaret szomorúan.

– De hát mi mást tehettem volna?

Szemlátomást olyan őszintén bántotta a dolog, hogy a férfi pillanatnyi küzdelem után legyűrte a súlyos csalódás okozta haragját, és kicsit jobb kedvűen válaszolt, bár továbbra is kissé kemény hangon:

– Vegye számításba, Margaret, hogy nemcsak csalódott szerelmessel van dolga, hanem olyan emberrel is, aki általában nemigen hajlamos a regényes érzelmekre – egy óvatos, sőt egyesek szerint földhözragadt emberrel –, akit egy szenvedély ereje kizökkentett a szokásos életformájából – jó, jó, többet egy szót se erről! –, és gondolja meg: ez az ember egyszer csak talál valakit, aki fölkelti mélyebb érzéseit, és fölébreszti természetének jobbik részét –, és akkor éppen ez a személy taszítja el magától! Nem marad más számomra, mint hogy a tulajdon ostobaságomat ostorozzam. Hogy is jut eszébe egy kezdő ügyvédnek házasságra gondolni!

Margaret erre nem tudott mit felelni. A beszéd egész hangneme bosszantotta. Mintha egyszerre mutatkozott volna meg benne a férfi minden olyan vonása, amelyben ők ketten különböztek, és amelyek gyakran taszították, és mégis, ő volt a legkellemesebb ember, a legegyüttérzőbb barát, az a személy, aki mindenki másnál jobban megértette őt a Harley Street-i ismerősei közül! A szomorúságba, hogy kénytelen volt elutasítani a férfit, most egy árnyalatnyi lenézés is vegyült. Gyönyörű ajkát megvetően elbiggyesztette. Még szerencse, hogy ebben a pillanatban odaértek ahhoz a padhoz, amelyen Mr. Hale ült – az ő jelenlétéről meg is feledkeztek. Mr. Hale még mindig nem végzett a körtéjével: egyetlen, selyempapír vékonyságú csíkban hámozta le a héját, és most elszánt élvezettel eszegette a gyümölcsöt. Az a keleti mese jutott az eszébe Margaretnek, amikor a király a varázsló parancsára megmeríti az arcát egy tál vízben, és bár egy pillanattal később már fel is emeli a fejét, a közbeeső időben egy teljes életet él át. Margaret még mindig kábult volt, és még nem nyerte annyira vissza az önuralmát, hogy részt vegyen Mr. Lennox és az apja társalgásában. A két férfi jelentéktelen dolgokról csevegett, és Margaret komolyan, némán hallgatta őket. Nem volt kedve megszólalni: alig várta, hogy végre elmenjen Mr. Lennox, hogy ő nyugodtan végiggondolhassa az elmúlt negyedóra eseményeit. A férfi majdnem ugyanannyira szeretett volna már elbúcsúzni, mint amilyen türelmetlenül ő várta az indulását, de úgy gondolta, bármekkora erőfeszítésébe kerül is, ezzel a néhány percnyi, könnyed és felületes társalgással még tartozik tulajdon sebzett hiúságának vagy az önbecsülésének. Időről időre rápillantott Margaret szomorú, töprengő arcára.

– Nem vagyok olyan közömbös neki, mint hiszi – gondolta magában.

– Nem adom fel a reményt!

Úgy egy negyed óráig cseveghettek. Mr. Lennoxot mintha kicserélték volna: visszafogott iróniával beszélt a londoni és a vidéki életről, mintha nem lenne egészen azonos tulajdon, csúfondáros énjével, és maga is félne a tulajdon gúnyolódásától. Mr. Hale sehogysem értette a dolgot. A látogatója mintha nem is ugyanaz az ember lett volna most, mint az, akivel az esküvőn beszélgetett, vagy akár az, akivel az imént együtt ebédelt. Ez a mostani Mr. Lennox könnyedebb, szellemesebb és világiasabb volt, mint a másik, viszont, éppen ezért sehogyan sem sikerült megtalálnia a hangot Mr. Hale-lel. Mindhárman megkönnyebbültek, amikor Mr. Lennox felállt, és közölte, hogy mennie kell, ha el akarja érni az ötórás vonatot. Bementek a házba, hogy megkeressék Mrs. Hale-t, és Mr. Lennox búcsút vehessen tőle. Csak a legeslegutolsó pillanatban tört át Henry Lennox valódi énje a magára erőltetett modor kérgén.

– Margaret, kérem, ne vessen meg engem! Lehet, hogy néha úgy beszélek, mint valami semmirekellő fickó, de azért nekem is van szívem. Kell, hogy legyen, mert azt hiszem, jobban szeretem magát, mint valaha – ahelyett, hogy meggyűlöltem volna –, mert láttam, milyen megvetéssel hallgatott ebben az utolsó fél órában. Isten vele, Margaret – Margaret!

Tartalom

I. Fel, esküvőre!

II. Rózsák és tövisek

III. Lassan járj, tovább érsz!

IV. Kételyek és nehézségek

V. Döntés

VI. Búcsú

VII. Új tájak, új arcok

VIII. Honvágy

IX. Hogyan öltözzünk teához?

X. Öntöttvas és arany

XI. Első benyomások

XII. Délelőtti látogatások

XIII. Enyhe fuvallat a hőségben

XIV. A lázadás

XV. Főnökök és munkások

XVI. A halál árnyékában

XVII. Mi az a sztrájk?

XVIII. Rokonszenvek és ellenszenvek

XIX. Angyalok látogatása

XX. Urak és emberek

XXI. A sötét éjszaka

XXII. Egy ütés és a következményei

XXIII. Félreértések

XXIV. Tisztázódnak a félreértések

XXV. Frederick

XXVI. Anya és fia

XXVII. Gyümölcskosár

XXVIII. Vigasz a szomorúságban

XXIX. Egy kis napsütés

XXX. Végre otthon!

XXXI. Egy régi ismerős

XXXII. Balszerencsés véletlenek

XXXIII. Béke

XXXIV. Igazság és hamisság

XXXV. Bűnhődés

XXXVI. Nem mindig egységben az erő

XXXVII. Pillantás délre

XXXVIII. A megtartott ígéret

XXXIX. Barátkozás

XL. Diszharmónia

XLI. Az út vége

XLII. Egyedül! egyedül!

XLIII. Margaret „szökése”

XLIV. Könnyű élet nem boldog élet

XLV. Nem csak álom

XLVI. Egykor és most

XLVII. Valami hiányzik

XLVIII. „többé már nincs sehol”

XLIX. Lélegző nyugalom

L. Miltoni változások

LI. A viszontlátás

LII. Eloszlanak a felhők

Az Athenaeum Kiadó 2021-ben útjára indított Érzelmes klasszikusok sorozatának célja, hogy – a tizenkilencedik és a huszadik század alkotásaival megszólítva a huszonegyedik század olvasóközönségét – korszakokon átívelő párbeszédet teremtsen olyan kérdések mentén, amelyeken az emberiség évezredek óta töpreng.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0