Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

Kedves Olvasó!

Kopácsi Krisztina

Hóvihar

Kopácsi Krisztina: Hóvihar

©Kopácsi Krisztina

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/kopacsi.krisztina.szerzoi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN 9786156454126

mobi ISBN 9786156454133

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

– Az asztalodon hagytam a legújabb terveket – mondta Kelly a nyakához szorított telefonba, miközben felkapta a táskáját az anyósülésről, és kinyitotta a kocsi ajtaját. – Az anyagmintákkal együtt.

– Miért nem pihensz? – kérdezte Ridge a vonal túloldalán. – Éppen, hogy kilábaltál abból a szörnyű torokgyulladásból.

– Majd pihenek, ha meghaltam. És egyébként is, nekem ez nem munka, hanem szórakozás. Tervezni, valami maradandót alkotni, amiben az emberek jól érzik magukat, amiben úgy érzik, hogy képesek az egész világot meghódítani. Ez maga a csoda!

– Szeretem, ha valaki így beszél a munkájáról, mert ez azt jelenti, hogy a szívét és a lelkét is beleteszi! És ha ez így van, akkor nem lesz párja a ruháidnak.

– Túlzol, én… – kezdte, miközben kikászálódott a kocsiból. – A rohadt életbe! – szisszent fel.

– Mi történt?

– Majdnem kilapított egy terepjáró – sóhajtotta, és becsapta az autó ajtaját. – Azt hiszem jobb, ha most leteszem a telefont. Szeretnék épségben átjutni a túloldalra, de ha ilyen szépeket mondasz nekem, azzal elvonod a figyelmemet.

– Csak az igazat mondtam, de nem venném a lelkemre, ha miattam történne veled valami, vigyázz magadra! Ja, és ha mégis meggondolod magad, szívesen látunk a szilveszteri bulin.

– Köszönöm, de Tinaval megyek. Azt mondja az évtized bulija lesz, úgyhogy nem hagyhatom ki.

– Jó szórakozást akkor!

– Neked is, Ridge – süllyesztette a telefonját a kabátja zsebébe, megigazította fekete, kötött sapkáját, ami eltakarta a vörös hajzuhatagot, majd körbenézett és átkelt az úttesten. Mielőtt belépett volna a boltba, megnyílt a sötét égbolt, és a lehulló cseppek, feketére pettyezték a járdát.

Az ajtó mellett álló torony tetejéről levett egy kosarat, majd végig sietett két sor között. Még csak figyelemre sem méltatta a polcokon sorakozó gyümölcsöket, egyenesen az italoktól roskadozó állványokhoz igyekezett. Amikor odaért, végigfuttatta a szemét a sorokon, és amint megtalálta amit keresett, elégedetten bólintott. Lábujjhegyre állva nyújtózkodott, hogy elérje a legfelső polcon árválkodó egyetlen üveget: King William Blood Orange gint. Ekkor egy erős férfikéz könnyedén megragadta a narancssárga palackot, és leemelte.

Hálásan nézett fel a mellette álló alakra. A szeme akkorára kerekedett, mint egy csészealj, ahogy meglátta azt a sötét tekintetet, mely egy lélegzetelállítóan vonzó arcból pillantott le rá. Ismerősnek tűnt neki, de ha agyonütik sem tudta volna megmondani, hogy honnan. Elmosolyodott, és már nyitotta a száját, hogy megköszönje az ismeretlen segítségét, amikor meglátta, hogy az üveg a férfi kosarában landol.

Értetlenül nézett fel, miközben a szája is elnyílt a meglepetéstől.

– Igazán remek évjárat – kacsintott a férfi, megigazítva baseball sapkáját, aztán tovább indult. A mély baritonjától Kelly gyomra a torkába ugrott.

– Az az én ginem! – kiáltott utána, miután a gyomra visszaliftezett a helyére, és újra szabadon tudott lélegezni. Az áhítat helyét átvette a felháborodás, összevont szemöldöke alól, úgy fújtatott, mint egy gőzgép.

A férfi megtorpant, visszafordult, és ráérősen végignézett rajta. Pimasz pillantásától zavarba jött, érezte, ahogy az arca lángolni kezd. Magában elátkozta hófehér bőrét, mert jól tudta, hogy olyan vörös lett, mint a pipacs, és ha akarta volna sem tudta volna eltitkolni. A férfi oldalra biccentette a fejét, és ahogy a szemébe nézett, jól látszott rajta, mennyire szórakoztatja a helyzet. Aztán megindult, visszasétált a lány elé, miközben kezével végig simított az állán. Kelly hallotta a borosta sercegését. Szemtelenül közel állt meg, jócskán az intim szféráján belül, felhúzott szemöldökkel bámult le rá, sötét szemében érdeklődés csillant. Elképesztően férfias illat lengte körbe, cédrus, mandarin és még valami, talán bergamott keveréke. A lány lehunyta a szemét, miközben akaratlanul is mélyebbet sóhajtott. Torokköszörülést hallott, mire hirtelen kipattant a szeme. Zavartan siklott lejjebb a tekintete, és amikor meglátta azt a tökéletes szájat, képtelen volt másfelé nézni. Még a dühe is elpárolgott, ahogy az a száj hirtelen mosolyra húzódott. Megbabonázva meredt a duzzadt ajkakra és a szabályos, hófehér fogakra. A férfi lenyúlt, kivette az üveget a kosarából és tanulmányozni kezdte a címkét. A lány megkönnyebbülten sóhajtott; a tökéletes külső mégis csak figyelmes belsőt takar.

– Bocsi, de nem látom, hogy a neved szerepelne az üvegen – szólalt meg végül még mindig mosolyogva, miközben visszarakta a palackot a kosarába.

Kelly először azt hitte, rosszul hall, de ahogy felnézett, jól látta, hogy a férfi szeme újra pimaszul csillan. Csalódottan sóhajtott. Aztán újra lejjebb vándorolt a tekintete, és eszébe jutott, hogy néhány másodperccel azelőtt majdnem elolvadt az igéző ajkától. A düh újra fellángolt benne.

– De ha jól látom a tiédet is lefelejtették róla! – vágott vissza.

A férfi megcsóválta a fejét.

– Szép próbálkozás, de tévedsz, az én nevem rajta van – somolygott. – Hát, jó volt veled beszélgetni, de mennem kell – szólt, majd megfordult és elindult, aztán csak úgy a válla felett visszaszólt:

– Egyébként csini a sapkád.

Kelly önkéntelenül is a fejéhez nyúlt, miközben résnyire szűkült szemmel fixírozta a pasas hátát, ahogy az ő ginjével távolodott. Ha szemmel ölni lehetett volna, akkor Mr. Faragatlan már alulról szagolná az ibolyát, és többé nem élhetne vissza szívdöglesztő küllemével.

Addig nézte, amíg el nem tűnt a szeme elől, és magában csak úgy szórta az átkokat a távozó ismeretlenre. Ha csak egy is valóra vált volna belőlük, akkor Mr. Tuskó most térden állva könyöröghetne a bocsánatáért. Ez a gondolat kissé lenyugtatta, aztán visszafordult, újra végignézte a polcok kínálatát, és levett egy sima fehér King William gines üveget, az üdítős részlegnél leemelt egy vérnarancs sűrítményt, azután az édességekhez sietett, felmarkolt jó néhány tábla mogyorós csokit, majd a pénztár felé vette az irányt.

Hideg esőcseppek csorogtak végig az arcán, ahogy a kocsijához igyekezett. Az égiek nem voltak kegyesek, úgy esett, mintha dézsából öntötték volna, hatalmas tócsákba gyűlt a lehulló csapadék. Kelly hatalmasat káromkodott, amikor egy elhaladó autó kereke felcsapta rá a mocskos pocsolya vizét, eláztatva hosszú, fekete szövetkabátját. Gyorsan beült az autójába, a hátsóülésre tette az üvegeket, majd gázt adott és elindult a reptérre.

Menet közben kibontotta az egyik tábla csokoládét és bekapott egy kockát. A pörkölt mogyoró darabok ropogtak a foga alatt. A szélvédőre záporozó esőcseppek, az ablaktörlő ritmusos mozgása és az édesség lassan lenyugtatta zaklatott idegeit.

*

Egyik kezében a táskájával, másikban pedig a maradék csokijával lépett be a reptéri terminálra. Miközben egy újabb falat tűnt el a szájában, a kijelzőn látta, hogy a római gép már leszállt, így sietősre fogta lépteit.

Ahogy az embereket kerülgetve igyekezett az érkezési kijárathoz, megcsörrent a telefonja. A csokit áttette a táskát tartó kezébe, hogy a másikkal kihalászhassa a mobilját. Csak néhány másodpercig tartott, amíg nem figyelt, ám ez is elég volt ahhoz, hogy újabb kellemetlenség érje.

Szinte felkenődött az ismeretlenre, akinek sikeresen nekiment. Ijedten sikkantott fel, ahogy nekicsapódott a kemény mellkasnak, miközben az ő térdéhez is valami nehéz ütődött.

– A francba! – mordult fel a férfi.

– Elnézést, nem figyeltem – hebegte a lány, miközben sajgó térdéhez kapott. Aztán felpillantott. Egy haragos, kék szempár bámult le rá, amely még így is hihetetlenül elbűvölő volt.

A férfi tökéletes arcáról eltűnt a bosszús kifejezés, érdeklődés váltotta fel, amint tekintete végigsiklott Kellyn.

– Szóra sem érdemes – mondta, és alig észrevehetően elnyílt a szája, ahogy a szeme megállapodott a lány ajkán. – Ó, nagyon megütötte a térdét? – kérdezte aggódva, miután észrevette, hogy a lány még mindig az említett testrészt masszírozza.

– Mintha egy féltéglával találkozott volna.

– Nem tégla, csak egy üveg gin. A barátomnak hoztam. Nagyon sajnálom!

Kelly végre felegyenesedett és hátrébb lépett. Nagyot nyelt, amint szemtől szemben állt a férfival és jobban szemügyre vette vonzó arcát. Aztán lejjebb vándorolt a tekintette, meglátta a kabátját és felszisszent. A méregdrága, teveszőrszín szöveten egy nagy sötétbarna folt éktelenkedett.

– A fenébe! – csattant fel a férfi, amikor ő is észrevette a pecsétet. – Hogy a francba… – kezdte, de aztán megakadt a szeme a lány kezében szorongatott csokin, és szikrákat szóró tekintete Kelly szemébe fúródott.

– Nagyon sajnálom! – habogta, miközben papírzsebkendőt kerített elő a táskájából, és megpróbálta letörölni a foltot.

– Hagyja abba! – dörrent a férfi, miközben eltolta a lány kezét, az ujján megcsillant egy hatalmas, piramis alakú pecsétgyűrű. – Nem látja, hogy csak jobban beledörzsöli?

– Kifizetem a tisztítást – nyúlt Kelly idegesen újra a táskájába.

– Nem kell! – mordult a férfi nyersen. A lány összerezzent a hang élétől. – Mennem kell, már így is késésben vagyok – szólt, aztán vetett még egy jeges pillantást a lányra, megcsóválta a fejét, és azzal ott hagyta.

Kelly leforrázva bámult utána. Először az igéző ajkú seggfej, most meg a csokival összekent, szép szemű pasi. Ez egy kicsit sok volt neki egy napra. Csüggedten harapott a kezében tartott csokoládéba.

– Kelly – hallotta meg a barátnője hangját, amire megpördült.

– Francesca – ölelte át rég nem látott sógornőjét, ujjai alatt érezte a zöld bunda selymes anyagát. – Hogy utaztál?

– Ne is kérdezd. Nem sokkal a felszállás után légörvénybe kerültünk, jól megrángatta a gépet, de hál’ istennek nem tartott az egész tovább néhány másodpercnél. Jól tudod, mennyire utálok repülni. Szerintem, a mellettem ülő pasas karja holnapra tele lesz kék-zöld foltokkal. De nem is akarok erről többet beszélni. Mi történt? – bökött a fejével az édesség felé.

– Hagyjuk – süllyesztette vissza a táskájába a maradék csokit.

– Oké, és ezt leszámítva, hogy vagy? Teljesen meggyógyultál?

– Jól vagyok, köszönöm, és igen szerencsére teljesen rendbe jöttem.

– Látod, ha Rómában maradtál volna, garantáltan nem betegedtél volna le.

– Nem a hideg idő okozta a torokgyulladást, hanem egy vírus. És egyébként Silverville-ben sem olyan vészes a tél, majd meglátod – felelte Kelly, majd hátrébb lépett, és alaposan szemügyre vette a barátnőjét.

– Semmit nem változtál – mondta aztán mosolyogva.

– Ja, vagyis még mindig könnyebb átugrani, mint megkerülni.

– Nincs semmi baj az alakoddal. Nőiesen gömbölyű vagy mindenhol.

– Persze, így hangzik, ha diplomatikusan fogalmaz az ember, de tisztában vagyok azzal, hogy hogyan nézek ki – sóhajtotta Francesca. – De mit tegyek, imádok enni.

– Semmit, gyönyörű vagy így is – válaszolta, és megindultak a kijárat felé.

– Kár, hogy Antonio ezt nem így látja. Na, mindegy. Hiányzol. És mamának is, meg papának is. A többiekről nem is beszélve.

Kelly elmosolyodott, ahogy az anyósára és az apósára gondolt. Amikor három és fél évvel azelőtt a gép leszállt a Fiumicino reptéren, a vőlegényén kívül senkit sem ismert Rómában. Fejest ugrott egy ismeretlen világba, és bár Gulio kedves volt, szerette őt és biztosította arról, hogy nincs mitől félnie, mégis szorongott, hogy hogyan fogja a férfi családja fogadni őt. Rettegett attól, hogy nem fog megfelelni, hogy csak egy betolakodót látnak majd benne. Nagyon szeretett volna megfelelni, de fogalma sem volt arról, hogy erre hogyan lesz lehetősége, hiszen Gulio gazdag volt, akárcsak a családja, ő pedig egy nincstelen senki volt akkoriban. De ők szívesen fogadták. Már az első pillanatban biztosították arról, hogy náluk otthonra lel, és néhány hónap múlva már úgy szerették őt, mintha ő is a saját gyermekük lett volna. Sohasem lehet elég hálás nekik, azért a sok szeretetért és támogatásért, amit tőlük kapott.

– Nekem is hiányoznak. Hogy vannak? – kérdezte aztán.

– Mint mindig. Papa folyton zsörtölődik, mama meg csitítgatja, és igyekszik a kedvében járni. Mielőtt elindultam volna a lelkemre kötötték: próbáljalak rávenni arra, hogy gyere vissza.

– Kedves tőlük, de szeretem a munkám, el sem tudod képzelni, hogy milyen remek Ridge-dzsel dolgozni – felelte némi lelkiismeretfurdalás kíséretében, miközben kinyitotta az esernyőjét. A fejük fölé tartotta, és kiléptek a sötétbe.

– Tisztában vagyok azzal, hogy ez a szülővárosod, és a gyökereket nem lehet elvágni, de azért mi még reménykedünk abban, hogy egy szép nap visszajössz. Mindig is csodáltalak azért, hogy képes voltál magad mögött hagyni Silverville-t. Tudom, hogy nagyon szegények voltatok, és megértem, hogy egy jobb életre vágytál. Nincs is ezzel semmi baj, de én biztos nem tudnék máshol élni. Bár, az én családom gazdag, jólétben éltem egész életemben, fogalmam sincs, hogy milyen lehet nélkülözni. Azt is tudom, hogy amikor Rómába jöttél, nagyon féltél, de Gulio szerelme átsegített mindenen, vigyázott rád, melletted állt, óvott és védett. Aztán mama és papa is nagyon megszerettek és én is ott voltam, persze. El sem tudom mondani, mennyire örültem, hogy a bátyám mellé egy nővért is kaptam. Aztán Gulio halála után képes voltál talpra állni. És még karriert is csináltál. Olyan erős vagy, Kelly! – szorította meg a kezét Francesca. – Azt hittük, hogy végleg Róma lesz az otthonod – sóhajtotta aztán.

Kelly elkomorodott.

– Sajnálom, nem kellett volna említenem! Nekem is nagyon hiányzik, és mamának és papának is – szipogta a lány. – Nem beszélnek róla, de tudom, hogy a szívük szakadt meg, amikor elvesztették az egyetlen fiúkat, és azóta sem voltak képesek feldolgozni. Én sohasem tudom pótolni a hiányát, hisz én csak egy lány vagyok.

– Hogy mondhatsz ilyet Fran! Te egy csodálatos nő vagy, és aki mást mond, az hazudik! – vonta össze a szemöldökét Kelly, miközben kinyitotta a csomagtartót, hogy a sógornője betehesse a kis bőröndjét.

– Kedves vagy, hogy ezt mondod, de éppen eleget éltél velünk, hogy tudd, egy nő sohasem pótolhatja egy férfi helyét. A mi dolgunk a család egyben és a tűzhely melegen tartása. Tudom, hogy mit gondolsz erről az egészről, de én ebben nevelkedtem, számomra ez a természetes, és ha egyszer majd férjhez megyek, jó feleség akarok lenni. Olyan, mint amilyen te voltál Gulionak.

Miután lerázta az esernyőjéről a vízcseppeket, Kelly becsapta a kocsi ajtaját, és miközben beindította a motort, emlékek rohanták meg. Gulio, a magas, jóképű férfi, aki a megváltást hozta el az életébe. Akiért rajongott, akit szeretett, és akiért bármire képes lett volna. A házasságuk, a boldog mézeshetek, majd a hidegzuhany, hogy nem teheti azt, amit szeretne. Aztán az a bizonyos első pofon, amit nemsokára követett a második, majd a sokadik. Az alkohol szaga, ami körülötte terjengett, a kemény és rideg szavak, amik összetörték a szívét: fájdalom és megaláztatás. Gulio a rendes és kedves gyermek, testvér és barát. Gulio az erőszakos férj. Irónikus – gondolta, – hogy a férfi, akiről azt hitte, pusztán a létével megmentette őt a nyomorból, végül a halálával hozta el a valódi megváltást.

Hogyan is mondhatná el Francescanak, hogy a bátyja nem az volt, akinek gondolta, hogy akire istenként tekintett fel, az valójában egy szörnyeteg volt.

Valószínűleg, képtelen lenne megérteni, és ezért sohasem fog neki róla beszélni. Minek is bolygatni a múltat? Túlélte, tanult belőle és erősebbé vált tőle. Csak ez számít.

– Kérsz csokit? – kérdezte aztán és hátra nyúlt a táskájába, hogy kivegye a megbontott csomagot.

– Jól tudod, hogy mindennek ellen tudok állni, csak a kísértésnek nem – csóválta meg a fejét a lány, majd elvette a felé nyújtott táblát, kinyitotta, és letört belőle egy darabot, aztán Kelly is úgy tett.

– Azért ez nem fair! Hova tűnik el az, amit megeszel? Én lassan már a levegővételtől is hízok, te pedig büntetlenül habzsolhatsz. Igazságtalan az élet! – rázta a fejét.

– Egyfelől nem habzsolhatok büntetlenül, mert ha nem tornáznék és futnék mellette, már rég elgurultam volna, másfelől pedig, velem ellentétben, neked gyönyörű hangod van.

– Azt hiszem egy karcsúbb testnek jobban örültem volna.

Amikor megérkeztek a ház elé, ahol Kelly lakást bérelt, kipakolták a csomagtartót, és beléptek a házba.

– Nem a Ritz hotel, de azért nem olyan rossz arra a kis időre még, amíg itt lakom.

– Akkor mégis csak visszajössz? – csillant fel a remény Francesca szemében.

– Nem, csak szeretnék, egy saját lakást venni.

– Ó!

– Amikor elmentem innen – mondta Kelly, miközben beszálltak a liftbe –, az életem egy lefelé tartó spirál volt, nyomor és kilátástalanság, de ezt te is tudod. Most viszont már van pénzem, szuper munkám a Blackwell Men’s Fashionnál. Itt van a nővérem, az öcsémhez is közelebb vagyok és az unokaöcséimhez is, akiket imádok. Csak két hónap telt el azóta, hogy visszajöttem, de olyan, mintha el sem mentem volna. Amikor a taxi elindult velem a reptérről az ismerős utcák látványa megdobogtatta a szívemet, és ezer meg ezer emlék rohant meg. Voltak köztük szépek és csúnyák, voltak boldogok és szomorúak, de mind az életem egy-egy darabkája. Néhányat szívesen elcserélnék, de ezek alakítottak, formáltak. Nekem Silverville az otthonom! – és míg Rómában minden Guliora emlékeztette, Silverville-ben tisztalappal kezdhetett új életet – tette hozzá magában.

– Akármennyire nehéz is, megértelek – tette a kezét Francesca a karjára. – Csak abban reménykedem, hogy azért barátnők maradunk. Hogy azért eljössz látogatóba, és én is szívesen jövök majd, amikor hívsz.

– Te mindig a barátnőm maradsz.

Kiléptek a liftből, és az egyik ajtó felé indultak. Miután Kelly kinyitotta, beléptek.

– Üdvözöllek szerény hajlékomban! Ahogy már mondtam, nem egy luxuslakás, de tágas és kényelmes – mutatott körbe, miközben levették a kabátjukat, majd beljebb léptek. – Ez lesz a szobád, amíg itt vagy. – indult meg az egyik ajtó felé. – Helyezd magad kényelembe, addig készítek egy italt. Sajnos vérnarancsos gint nem kaptam, mert az utolsó üveget egy tapló fickó leemelte előlem, és azután még volt képe azt állítani, hogy azért az övé, mert az ő neve rajta van az üvegen. Hah! És ha láttad volna, milyen elégedett képet vágott mindehhez. Legszívesebben letöröltem volna a vigyort arról a tökéletesen vonzó arcáról!

– Most már értem, hogy miért tömtél magadba egy tábla csokit. Jól felhúztad magad megint. De mit is mondtál? Vonzó arcú?

– Ja, a legvonzóbb arc, amit valaha is láttam. De hiába a dögös külső, ha faragatlan belsővel párosul. Akkor lássam azt a tuskó alakot, amikor a hátam közepét! – rázta meg a fejét dühösen a lány. – Hagyjuk is. Szóval végül vettem egy üveg sima gint és egy üveg vérnarancs szirupot, majd összekeverem őket. Megyek is, mert úgy érzem, muszáj innom valamit.

– Nekem egy nagy pohárral készíts, akkor kevesebbszer kell újra tölteni.

Kelly a konyha felé menet felkapta az előszobában hagyott papírzacskót. A pulthoz érve kivette a két üveget, és miután a szekrényből lekapott két nagy poharat, kevert maguknak egy-egy italt. Mire végzett, Francesca is megjelent, farmerjét és vastag pulcsiját egy hosszú pólóra cserélte. Felvette az egyik poharat, és jól meghúzta.

– Induljon a csajos este! – rikkantotta. – Van valami rágcsa itthon?

– Még jó, hogy – felelte Kelly, és egy másik szekrényből chipses, mogyorós és grissinis zacskót varázsolt elő, majd a tartalmukat tányérokra szórta. – Menjünk be a nappaliba – fogta meg az italát, és az egyik tányért, elindult, majd lehuppant a kanapéra. Francesca ugyanúgy tett, és a barátnője mellé ült.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! – ölelte át a lányt. – Holnap egy jót bulizunk, megismered Tinat, és jól érezzük magunkat.

– Már alig várom! – mondta Francesca, és bedobott a szájába néhány szem mogyorót. – Azt tudod, hogy Vincenzo hamarosan megnősül?

– Nem mondod?! Fabiola nagyon kedves és tökéletesen illenek egymáshoz – mosolyodott el, miközben maga előtt látta a férfi meleg szemét, kopaszodó fejét és kissé pocakos alakját. Vincenzo a család barátja volt, túl egy félresikerült házasságon. Kelly már az első pillanattól kezdve közel érezte magához a férfit: kedves és tapintatos viselkedése, pontosan Gulio ellentéte volt. Egy este, amikor a férje üzleti úton volt, Vincenzo felhívta. Néhány udvarias mondat után Kelly elsírta magát. Valószínűleg az a jó néhány pohár bor is ludas volt a hirtelen jött érzelem kitörésben, amit a teraszon ücsörögve megivott, és az sem segített, hogy mielőtt Gulio elment, újra eljárt a keze, de akárhogyan is történt, már késő volt, nem tudta visszanyelni a feltörő könnyeit. Hamarosan a férfi is ott ült a teraszon, és addig nem nyugodott, amíg meg nem tudott minden apró mocskos részletet. A nő tudta, hogy hibát követett el, már akkor, amikor az első könnycsepp legördült az arcán, és nem volt képes megállítani. Nehezen tudta rávenni Vincenzot, hogy hallgasson arról, amit elmesélt neki, és soha még csak említést se tegyen róla senkinek. Gulio nagyhatalmú és befolyásos ember volt, a keze messzire elért, és bár az erőszakossága nem terjedt a bejárati ajtón túlra, Kelly biztos volt benne, hogy nem riadna vissza semmitől, ha a jó hírnevét kellene megvédenie. És azután, a könny áztatta este után, az életébe végleg beköltözött a rettegés. Ám néhány nappal később, egy átmulatott, alkohol mámoros este után, Gulio kocsiba ült, és átszakítva az út melletti védőkorlátot, lezuhant egy szakadékba és szörnyethalt.

Kelly megrázta a fejét, újra a nappali kanapéján ült, kezében a poharával.

– Szerintem is – helyeselt Francesca.

– És mikor lesz az esküvő?

– A nyárra tervezik. És veled mi van? Van valaki a láthatáron? Lassan ideje lenne újra randiznod. Még túl fiatal vagy, és biztos vagyok benne, hogy Gulio is így gondolná. Azt mesélted, hogy az a Ridge jó pasi.

– Az, de jól tudod, hogy foglalt. Beszéljünk inkább másról.

– Azért remélem, bemutatsz majd neki. Egyébként, hogy van?

– Már jól, bár néha még vannak fájdalmai.

– Várj egy pillanatot – pattant fel Francesca, és eltűnt a szobájában, majd néhány perccel később egy csomaggal tért vissza. – Ezt mama küldi neked. Néhány apróság, szárított paradicsom, sajt, saját készítésű száraz tészta. Csak mert annyira szereted őket.

2. fejezet

– Végre! – nyitotta ki az ajtót Ted Maison. A sötétbarna hajú férfi jóképű arcán mosoly terült szét. – Már azt hittem, hogy elfelejtetted a tartozásod. Mit hoztál?

– Gint – húzta elő a zacskóból az üveget Liam.

– Jó választás. Bújj beljebb – mondta, miután elvette és megnézte a palackot.

Belépett a barátja mellett, menetközben felhajította a kabátját az egyik előszobai fogasra, majd a nappali felé vette az irányt és levágódott a kanapéra.

– Hogy van Thomas? – kérdezte Ted, miközben két poharat varázsolt elő a bárpult alól, és a kanapé előtt álló asztalra tette.

– Semmi változás. Tegnap hazahoztuk a Medical Centerbe. Most már Silverville-ben ápolják.

– És mit mondanak az orvosok? – tudakolta a férfi, miközben kinyitotta az üveget, és öntött mindkét pohárba a narancssárga folyadékból. Az egyiket a barátja felé nyújtotta, majd beleszagolt a sajátjába, és elégedetten csettintett a nyelvével.

– Nem sok jót – sóhajtotta Liam. – Ha egyszer magához is tér, valószínűleg sohasem lesz már olyan, mint régen.

– Az szar ügy. Jake hogy viseli?

– Úgy tesz, mintha egyáltalán nem érdekelné, pedig biztos vagyok benne, hogy szarul érzi magát, csak nem tudja, hogy kimutassa-e, vagy sem. Szereti az apját, miért is ne szeretné, hiszen Thomas jó apa, de neheztel rá, amiért elhagyta őt és az anyánkat.

– Nem lehet könnyű neki. És anyád?

– Amikor teheti, bent ül mellette. Natasha, ugye lelépett, így anyámra marad az aggódás, és majd az ápolás is.

– Anyád nagyszerű nő. Nagyvonalú és megbocsátó. Thomas összeteheti a két kezét, hogy ilyen felesége van. Bocs, ez most nem úgy értettem! – szabadkozott Ted. Liam legyintett. – Azért Thomas is jobban megnézhette volna, hogy kivel lép le – folytatta. – Ez a Natasha egyértelműen egy aranyásó. Gyorsan kiderült róla, hogy csak a pénz kell neki minden extra kényelmetlenség nélkül.

– Szerinted, ez nem volt egyértelmű már az elején? Gondolod, hogy egy a húszas évei elején járó lány a két szép szeme miatt volt együtt vele?

– Kár, hogy nem cáfolt rá – felelte Ted, mikor megszólalt a csengő.

– Vársz valakit?

– Azonnal meglátod – sejtelmeskedett a férfi, aztán felállt, és eltűnt az előszobában. Ajtónyitás, halk suttogás hallatszott, majd újra megjelent, mögötte két lánnyal. Amikor meglátták Liamot, egyszerre sikítottak fel.

– Csodálom, hogy kibírtad egy hétig! – csóválta meg a fejét.

– A fogadás, az fogadás, muszáj volt megnyernem, ha már a bajnoki címet elvitted előlem – legyintett a férfi. – De mivel letelt a hét, ideje bepótolnom a kiesett időt. Méghozzá minél hamarabb. És neked sem tenne rosszat, ha kiengednéd a gőzt.

A lányok betipegtek tíz centis magassarkújukban, és leültek Liam két oldalára.

– Hé, lányok, én is itt vagyok! – méltatlankodott Ted. A két lány felnevetett, miközben az egyikük már közelebb is húzódott hozzá, mire a férfi arcára elégedettség ült ki.

Liam jobban szemügyre vette őket. Abból a fajtából voltak, amiből tizenkettő egy tucat. Hosszú haj, egy tonna vakolat, hatalmas szilikon mellek. Megszámolni sem tudta, hány ilyen lánnyal volt dolga. De amíg nem akart komolyabb – vagy egyáltalán bármilyen kapcsolatba bonyolódni –, tökéletesen megfeleltek ezek a lányok is.

– Mona, Judy, mit mondtam? Ugye, hogy nem csalódtatok?

A két lány egymás szavába vágva próbálta magára vonni Liam figyelmét.

– Kint voltam az összes futamodon!

– Végig neked szurkoltam!

Ted felállt, elővett még két poharat, italt töltött beléjük, majd a lányok elé tolta őket.

– Hogy ki ne száradjatok.

A lányok észre sem vették, csak mondták és mondták.

– Melyiket szeretnéd? – kérdezte Ted a barátjára nézve.

– Mindegy.

– Rendben. Lányok, tiétek a választás! Döntsetek ti!

A lányok egymásra néztek, aztán mindketten Liamra mutattak.

Ted összevonta a szemöldökét.

– Mi lenne, ha most szépen elmennél? – kérdezte félig viccesen, félig komolyan. – Úgy látom, a bajnoki címed miatt kissé túl értékelnek a csajok.

– Ehhez semmi köze a bajnoki címemnek – dőlt hátra önelégülten Liam. – Születésem óta sármos és vonzó vagyok. Már a mózeskosaramnál sorban álltak a nők, ott volt például az anyám, a nagyanyám, a másik nagyanyám, a nagynéném.

– Ja, persze egy egész háremed volt. Még jó, hogy a sármod mellé a szerénységet is nagykanállal mérték.

– Pontosan, és odaveheted még a nagylelkűséget is, mert felajánlom neked a választás lehetőségét.

Ted megcsóválta a fejét.

– Még jó, hogy ilyen tökéletes vagy, barátom.

*

– Liam, késtél! – lépett mellé Matt az ügynöke, miután kiszállt a liftből a Vortex épületének ötödik emeletén. A férfi a középkor derekán járt, világos hajába már itt-ott fehér szálak is vegyültek, de sötét szeme élénken csillogott. – Talán, ha kisebb lendülettel adóznál az élvezetek oltárán, idejében fel tudnál kelni.

– Ha hiszed, ha nem, egyedül hajtottam álomra a fejem.

– Az lehet, de lemerem fogadni, hogy előtte jól kifárasztottak.

– Nekem ez nem fáradtság – legyintett Liam.

– Na, mindegy. Már megszoktam, hogy miattad kell tartanom a hátamat.

– Ha jól tudom, elég jól megfizetlek, úgyhogy belefér, hogy elvidd helyettem a balhét.

Matt fújt egy nagyot.

– Menjünk, Daniel már vár. – indult tovább.

– Christophe hogy van?

– Még mindig nem tudják, hogy lesz-e maradandó károsodása.

– Délután bemegyek hozzá.

– Azt ugye, tudod, hogy nem a te hibád, ami történt? Ő ment túl gyorsan, és a rossz íven próbált megelőzni.

– Tudom, de attól még aggódhatok érte!

– Persze, csak azért mondogatom, hogy nehogy emiatt visszafogd magad. Neked szárnyalnod kell a pályán, és ahhoz tiszta fej és ezer százalékos koncentráció szükséges.

– Ne aggódj, el tudom választani a kettőt! Nem szoktam a pályára vinni a problémáimat. Tudhatnád már!

– Tudom, de az a dolgom, hogy odafigyeljek rád.

Megcsörrent Matt telefonja, amit előkotort barna bőrtáskájából, és miután megnézte a kijelzőt, intett a fejével az ajtó felé, ő pedig hátrébb lépett, és felvette a készüléket.

Liam bekopogott, majd belépett.

– Á, Liam! Örülök, hogy látlak! Hogy van a legújabb üdvöskénk? Remélem, vigyázol magadra! – üdvözölte Daniel Glen, a Vortex ügyvezetője, miközben felállt, és Liam elé sétált. A férfi hatalmas ember volt, még Liam is felnézett rá, pedig ő sem volt alacsony a százkilencven centijével. – Szerintem, még nem ismered Benjamin Forstert, Theodore Forster fiát, aki az egyik legnagylelkűbb szponzorunk. Sajnos Mr. Forster egészségügyi problémákkal küzd, így Ben vette át a helyét.

A Benjaminként bemutatott férfi ridegen nézett rá. A felé nyújtott kezet elfogadta, de továbbra is ellenségesen méregette őt.

Amikor Daniel kiment fülén a telefonjával, közelebb lépett hozzá a férfi, a szemébe nézett, majd megszólalt.

– Még csak meg sem ismersz!

Liam értetlenül nézett rá.

– Tessék?

– Lemerem fogadni, hogy nem emlékszel rám. Én viszont sohasem felejtettelek el! – sziszegte, egészen közel hajolva hozzá, sötéten villogó szemét a szemébe fúrva.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – nézte meg jobban a férfit. – Ha nőről van szó, bocsi, nem tehetek arról, hogy nem tudnak ellenállni nekem – tette fel a kezét Liam.

– Semmit sem változtál. Pontosan ugyanolyan seggfej vagy, mint tizenöt évvel ezelőtt!

– Most már végképp nem értek semmit.

– Persze, hiszen akkoriban egymást érték a szemétkedéseid. Élvezted, hogy mindenkibe beleköthetsz, és akit lehet, azt megalázhatod.

Liam jól emlékezett azokra az időkre – és az okra is –, ami kiváltotta belőle a szélsőséges viselkedést. Akkor hagyta el őket az apja.

– Sajnálom, bármit is tettem.

– Azt hiszed, azzal, hogy most elrebegsz egy sajnálomot, minden el van rendezve? Megszégyenítettél, hetekig röhögtek rajtam, a hátam mögött összesúgtak, ujjal mutogattak rám. És akkor egy sajnálommal akarod mindezt helyre rakni? – köpte Benjamin olyan indulattal a hangjában, hogy Liam hátrált egy lépést.

– Nem tudom, mit mondhatnék még.

– Még mindig fogalmad sincs, hogy ki vagyok, és hogy mit tettél, ugye?

Liam alig láthatóan megrázta a fejét.

– Gondolhattam volna! – cöccent fel Benjamin. – Számodra én is csak egy voltam a sok szerencsétlen, lúzer közül, pedig soha nem bántottalak, még csak soha nem is beszéltünk, mégis kipécéztél, és nem engedted, hogy…, hogy bemenjek a WC-be.

A számtalan megbántott gyermekarc közül előbukkant egy világos hajú fiú, aki a mosdó ajtaja előtt állt, és azért rimánkodott neki, hogy engedje be, mielőtt késő lesz. És valóban, fogalma sem volt arról, hogy ki lehetett, valószínűleg egy alsóbb évfolyamra járó srác, akivel soha egyetlen szót sem váltottak, mégis elégtétellel töltötte el, hogy beleköthetett. Csak úgy, a hecc kedvéért.

Felrémlett neki a könyörgő hangja, a nevetés, ami a folyosón álló gyerekek felől érkezett, amikor végül a fiú nadrágja elején egyre nagyobb sötét folt kezdett terjengeni. Arra is jól emlékezett, hogyan fakadt sírva, maga előtt látta, ahogyan a lehulló könnycseppek sötétre pettyezték az iskolai egyenruháját.

– Tényleg nagyon sajnálom! Tudom, hogy ezzel nem hozhatom helyre, amit tettem, csak remélem, hogy nem okozott túl nagy traumát.

– Mit tudsz te…

– Na, már itt is vagyok – lépett be Daniel a szobába, mögötte Matt. – Remélem, sikerült megismerkednetek egymással. Liam az eddigi legjobb befektetésünk. Biztosak vagyunk benne, hogy a Vortex lesz az idény végén a legjobb és legkeresettebb istálló, igaz Benjamin?

A férfi kényszeredetten bólintott.

– Azt hiszem, megyek. Majd hívlak, Daniel – intett Ben, aztán elhagyta a szobát.

*

Egy kétszintes társasház előtt parkolt le Liam a fekete Porscheval. Felkapta az anyósülésről a papírzacskót, kiszállt, majd öles léptekkel a kapuhoz sietett. Miután bejutott, felsietett az emeletre, megállt az egyik zöld ajtó előtt és bekopogott.

Néhány pillanattal később kattant a zár és kinyílt az ajtó. Egy magas, vékony, az ötvenes évei elején járó nő nézett vele farkasszemet. Végigmérte Liamot, majd elmosolyodott.

– Gyere be – lépett félre.

A férfi belépett, a zacskót bevitte a konyhába, miközben a nő követte.

– Mit hoztál?

– Egy kis csemegét Cakkosnak.

Végszóra megjelent egy vörös-fehér csíkos macska, odasétált Liamhoz és a lábához dörgölődzött.

– Hogy vagy szépségem? – guggolt le az állathoz, majd végigsimított a hátán.

– Remekül – felelte a nő.

– És ön, Miss Turner? – nézett fel a férfi.

– Én is. Cakkos remek társaság. Köszönöm, hogy elhoztad nekem, a tiltakozásom ellenére is. Tényleg sokat jelent, hogy itt van velem. Most, hogy szünet van az iskolában, elég magányos vagyok, a mai gyerekek már nem látogatnak meg, örülnek, hogy nem kell az iskolával foglalkozniuk. A tanárokat meg egyenesen a hátuk közepére kívánják.

– Én…, nos, valószínűleg én sem látogatnám, ha nem lett volna olyan türelmes és kedves hozzám, és nem adott volna újabb és újabb esélyt arra, hogy jobb gyerek legyek.

– Én mindig is tudtam, hogy jó ember vagy, efelől soha nem volt kétségem. Átláttam én a magad köré vont falakon, amit azért emeltél, mert megviselt, hogy apád egyszer csak lelépett. Persze, ez kit ne gyötört volna meg? A probléma csak az volt, hogy nem a legjobb módját választottad a frusztrációd levezetésére. Na, de ne ácsorogjunk itt a konyhában, gyere, üljünk le – indult meg a nő a nappali felé.

Liam követte, majd a dzsekijét ledobta a kanapéra, és leült az egyik fotelbe.

– És hogy van Ridge?

– Pontosan olyan, mint régen. Néha azért még érzi a műtét helyét, de alapvetően már jól van – felelte a férfi, miközben a macska felugrott mellé, majd elhelyezkedett az ölében és lefeküdt. Liam a feje tetejét vakargatta két ujjával, mire Cakkos dorombolással válaszolt.

– És tudni már, hogy mi lesz azzal a lánnyal, aki rájuk támadt?

– Bíróság elé fog állni. Az ügyvédje megpróbálta beszámíthatatlannak nyilvánítani, de nem sikerült neki. Bár, ha engem kérdez, tuti, hogy nincs ki mind a négy kereke a csajnak, de ezek szerint annyira mégsem zakkant.

– Biztos, hogy van valami gond a fejében, de azért az elmebajra hivatkozás túl könnyű út lenne. Néhány évig elvan valamelyik elmegyógyintézetben, aztán felülvizsgálatot kér, és ha úgy ítélik meg, még a végén ki is engednék. Jobb, ha az ilyenek rendes börtönbüntetést kapnak.

– Ki gondolta volna, hogy Sophie ilyen borzalmakra képes?! Sok mindent el tudtam volna róla képzelni, de hogy gyilkolna, azt sohasem! Nem volt erőszakos, inkább olyan elkényeztetett, olyan legyen minden úgy, ahogy én akarom típus. A fegyvere a sértődés és a bociszemekkel való nézés volt. De ezek szerint mégis hajlamos volt a tettlegességre – csóválta a fejét Liam. – De Ashley pontosan az ellentéte, vele valóban boldog Ridge.

– És te? Veled mi van? Mikor mutatod be a barátnődet végre?

– Barátnőmet? – szaladt fel Liam szemöldöke. – Szép próbálkozás, Miss Turner, de azt hiszem így is jól megvagyok.

– Legalábbis te így gondolod, de meglátod, a szerelem akkor fog majd rád találni, amikor a legkevésbé várod.

3. fejezet

– Istenem, ezek a ruhák olyanok, mint a legtökéletesebb műalkotások! Vitrinbe kellene tenni őket, és belépőjegyért mutogatni – áradozott Francesca, Kelly ruhásszekrénye előtt állva. – Kár, hogy egyikbe sem férek bele.

– Te mit hoztál? Miben jössz az esti bulira?

– Egy sima fekete ruhára gondoltam.

– Mutasd!

Francesca bement a vendégszobába, és néhány pillanattal később egy vállfára akasztott ruhával jelent meg. Kelly odalépett, és alaposan szemügyre vette az ujjatlan, fekete anyagot.

– Mutasd, mid van még! – intett a lány szobája felé. Bementek, és Kelly végignézte a ruhákat. Végül egy élénk kék, hosszú blúzt vett ki a szekrényből és Fran elé tartotta.

– Megengeded, hogy a ruhád aljából levágjak? Még mindig ilyen hosszú göncökben jársz? Hidd el végre, hogy gyönyörű, formás lábaid vannak, kár eltakarni.

– Hát, nem is tudom.

– Bízz bennem, csodálatos leszel. Vedd fel a ruhát, hogy megnézzem, mennyit kell levágnom! – mondta.

Francesca úgy tett, majd megállt a barátnője előtt, aki ráadta a blúzt, majd tett-vett vele, végül bejelölte a ruha alját.

Amíg ő dolgozott a varrógépen, a sógornője elment a fürdőbe, hogy készülődjön. Mire végzett, Kelly is elkészült. Odanyújtotta a fekete ruhát, amibe a lány belebújt, majd felvette a kék blúzt is. Kelly egy széles övet vett fel az asztalról és Fran dereka köré kerítette, a blúzt pedig eligazgatta alatta.

– Várj egy pillanatot! – mondta, majd eltűnt, és egy a blúzzal majdnem megegyező színű magassarkú cipőt hozott. – Tudom, hogy nem szereted, de ezzel valóban ellenálhatatlan leszel, majd meglátod.

Francesca belebújtatta a lábát az alkalmi cipőbe, tett néhány bizonytalan lépést benne, aztán elfintorodott.

– Nem vagyok túl nevetséges?

– Gyere! – karolt a barátnőjébe Kelly, és az egész alakos tükör elé vonta. – Nézd meg magad.

– Ó!

– Szép vagy, Fran. És ha ezt elhiszed végre, akkor Antonio is meg fogja benned látni a dögös és ellenállhatatlan nőt. De most már én is megyek készülődni. Ha közben megérkezik Tina engedd be, légyszi!

Mire végzett, már Tina is megérkezett. Egy Kelly által készített ruhában ücsörgött a kanapén, miközben pezsgőt iszogatott.

– És akkor… – mesélte Tina, de amikor felpillantott és meglátta a barátnőjét, elkerekedett a szeme. – Jézusom, ez a ruha… káprázatos! – szólt némi irigységgel a hangjában. – Nem is tudom, hogy elvigyelek-e a buliba. Lehet, hogy egy másikba kellene menned. És neked is, Francesca.

– A te ruhád is gyönyörű. Hiszen azt is én készítettem – felelte mosolyogva Kelly, miközben belebújt a fekete magassarkújába. A fekete flitteres ruha szorosan követte a testét, miközben szabadon hagyta az egyik vállát és a karját, a másikat viszont szorosan követte egészen a csuklójáig. A combközépig érő anyag az egyik oldalon duplázva volt, amit redőzve felfogtak a derékrészhez, és az anyag a másik oldalon szabadon omlott le egészen a bokájáig. Vörös haja lágyan ringott a háta közepéig.

– De miért van az, hogy minden újabb ruháddal, emeled a tétet? Á, ne is válaszolj! – legyintett Tina. – Inkább menjünk, mielőtt meggondolnám magam! – javasolta, majd felállt, és a kabátjáért indult.

*

A buli egy csillogó-villogó, üveg homlokzatú felhőkarcoló harmincadik emeletén dübörgött. Már a liftből kilépve hallották az emeleten lévő egyetlen ajtó mögül kiszűrődő zenét. Tina már éppen felemelte a kezét, hogy kopogjon, amikor kinyílt az ajtó, és egy spicces fiatal lány lépett ki rajta. Megtántorodott, de egy nála néhány évvel idősebb fiú elkapta a derekát, megakadályozva ezzel, hogy közelebbi ismeretségbe kerüljön a földdel. Amikor visszanyerte az egyensúlyát a fiúra nézett, majd nevetésben tört ki. Kiléptek a folyosóra, miközben még mindig kacarásztak. Kellyék előtt tiszta lett az út, beléptek a lakásba, és ahogy végig sétáltak a hosszú és széles előszobai folyosón, a színes absztrak képek üvegei visszatükrözték az arcukat. A kabátjukat egy nagy gardrób szobába tették le, ami a folyosóról nyílt. A hatalmas nappaliban már jó néhányan ácsorogtak kezükben poharakkal. Páran a szoba közepén imbolyogtak a hangos zene ritmusára. Kelly a mellkasában érezte a basszus dübörgését, mint egy második szívverést.

Miután körbe néztek, Tina határozottan indult meg az egyik csoport felé. Elismerő pillantások kereszttüzében tették meg az utat, és amikor odaértek, a lány megkocogtatta az egyik férfi vállát, aki megfordult, és ahogy meglátta őt, felcsillant a szeme.

– Tina, drágám – hajolt le, hogy puszit nyomjon az arcára.

– Terence, ők itt a barátnőim, Kelly és Francesca – kiabálta a lány a férfihoz hajolva.

– Ó, micsoda elragadó szépségek – kiáltotta vissza Terence, miután jól megnézte a két lányt.

– Nem lehetne egy fokkal halkabb a zene? – harsogta Tina.

– Mondasz valamit – nyugázta a férfi, majd intett egy fiatal srácnak, aki az egyik sarokban álldogált. Amikor az odaért, Terence valamit súgott a fülébe, mire a fiú bólintott, majd eltűnt, és néhány pillanat múlva csökkent a dübörgés hangja. Néhány csalódott morgás hallatszott a szoba közepe felől, de pár perc múlva már újra átadták magukat a zene ritmusának, mintha mi sem történt volna.

– És milyen volt a karácsonyi koncert? – fordult vissza Tinahoz.

– Monaghan játéka egyszerűen feledhetetlen. Olyan kifinomult és tökéletes a technikája, nem hiszem, hogy lenne nála jobb zongorista a világon.

– Ezzel nem tudok vitatkozni. Ezért is sajnálom nagyon, hogy nem tudtam elmenni! De úgy tudom, hamarosan újra Silverville-be jön. Na, érezzétek jól magatokat! Egyetek, igyatok, szívből ajánlom Denise remekműveit, garantálom, ha megkóstoljátok nem fogtok tudni ellenállni nekik! – tette még hozzá, aztán visszafordult a többiekhez.

– Karen Monaghanről beszéltetek? – kérdezte Francesca.

– Igen.

– Hú, de szeretem őt!

– Akkor mi legyen? – érdeklődött Kelly.

– Először is szerezzünk valami innivalót, aztán a többit meglátjuk – javasolta Tina, és elindult az egyik sarok felé, ahol egy bárpult állt.

Miután mindegyikük kezében ott lötyögött a méregdrága pezsgő egy-egy pohárban, felfedezőútra indultak.

– Terence szereti megadni a módját. Mindenből csak a legjobbat veszi – emelte meg Tina a poharát, és belekortyolt.

– Azt látom. – nézett körbe Kelly. A szoba két falát a padlótól a plafonig érő ablakok foglalták el, lélegzetelállító kilátást engedve Silverville csillogó fényeire. A padló és a falak hófehérek voltak, csak úgy, mint az ülőgarnitúrák.

– Nézzétek ezeket az ínycsiklandó falatkákat! – kiáltott fel Francesca, amikor elhaladtak egy hatalmas svédasztal mellett. – Muszáj lesz megkóstolnom néhányat belőlük – folytatta, majd azon nyomban tányért ragadott, és elkezdte rápakolni az apró falatokat. – Ti nem esztek?

– Talán majd később – hárítottak.

– Hol hagytad a jóképű öcsédet? – lépett Tina mellé egy nála néhány évvel idősebb nő, és az arcát az övéhez nyomta.

– A saját bulijában van – felelte, miközben elhúzódzkodott.

– Ó, azt hittem, hogy Terence bulija a legjobb, és mindenki itt lesz.

– Még jó, de Ridge úgy döntött, idén otthon búcsúztatja az óévet.

– Hát, akkor majd találkozunk még – lépett el csalódottan a nő.

– Látom, Ridge-nek itt is akad hódolója. Egyre kíváncsibb vagyok rá. Egyébként ki ez a Terence? – kérdezte Fran két harapás között.

– A családjáé Silverville legnagyobb borászata, piszok gazdagok, és mindenki jóban akar velük lenni, aki a legjobb körökhöz szeretne tartozni. Nézzetek körbe, itt van Siverville krémje. Az egy főre eső örökség itt a legnagyobb, sok-sok kövér nulla terpeszkedik a bankszámláikon.

– Te is?

– Nos, az apám tervezte a látogató központjukat és a feldolgozóüzemet is.

Egyre erősödő sutyorgás támadt a hátuk mögött, aztán fojtott sikítások hallatszottak. Kelly hátranézett, de az előtte álló csoportosulástól nem látta, hogy ki, vagy mi miatt támadt a felbolydulás.

– Van néhány ember, aki még itt is feltűnést tud kelteni – jegyezte meg Tina, miközben mellé lépett. – De mostanában csak egy ember van, akiért így megvannak veszve. Ő pedig…

De mire kimondta volna a nevet, már szétvált a tömeg és Kelly megláthatta azt, aki az izgalmat okozta. Francesca száját egy apró sikkantás hagyta el, miközben megragadta a sógornője karját, ő pedig képtelen volt levenni a szemét a férfiról. Most nem viselt baseball sapkát, majdnem fekete haja összeborzolva állt, sötét borosta keretezte vonzó arcát, fekete öltönyében és a felül kigombolt fehér ingjében lenyűgözően nézett ki, ahogy lazán közeledett feléjük, nyálcsorgató pillantások közepette.

– Tina, mondanám, hogy micsoda meglepetés, hogy itt talállak, de hát jól tudjuk, hogy nem az – szólalt meg, amikor odaért eléjük. A hangjától Kelly gyomra újra a torkába ugrott, de aztán eszébe jutott a bolti incidensük, és a gyomra egy szempillantás alatt visszasüllyedt a helyére, az ámulat helyét átvette a harag.

– Liam, mondanám, hogy milyen meglepő belépő, de hát tudjuk, hogy nem az, pláne mióta megnyerted a bajnokságot.

A férfi elbűvölő mosolyt villantott, mire Francesca még jobban megszorította Kelly kezét.

– Bemutatsz a barátnőidnek?

– Ha nagyon akarod – sóhajtotta kelletlenül Tina. – Francesca és Kelly, ezt itt Liam Coleman, Ridge legjobb barátja.

– El sem hiszem, hogy személyesen találkozunk! – áradozott Francesca. – Készíthetek egy szelfit veled? – vette elő a telefonját, és Liam mellé állt. A férfi átölelte, és a kamerába villantotta tökéletes mosolyát. Miután kattintott néhányat megnézte a képeket. – Otthon a csajokat megeszi majd a sárga irigység.

– Honnan jöttél?

– Rómából. Tudom, borzasztó az akcentusom.

– Egyáltalán nem. Hidd el, alig hallható – felelte Liam, majd Kellyre pillantott. Összevont szemöldökkel vizsgálta az arcát, gyönyörű, sötét szeme fürkészően siklott a lány szájára, amitől az, akarata ellenére ismét elpirult. Néhány pillanat múlva fény gyulladt a férfi szemében. – Hol hagytad a sapkádat? – kérdezte.

Kelly gyilkos pillantást vetett rá.

– És te a tiédet? – riposztolt.

– Ti ismeritek egymást? – érdeklődött Tina meglepetten. – Pedig Ridge kínosan ügyelt arra, hogy távol tartson titeket egymástól.

A férfi szemöldöke a homlokáig szaladt.

– Téged ismerve, szerintem, teljesen egyértelmű – válaszolt a lány a ki nem mondott kérdésre.

– Na, várjunk csak! Te az a Kelly lennél, aki Ridge-nek tervez? – fordult meglepetten a lány felé, aki bólintott.

– Ridge valódi dicshimnuszokat zeng rólad. Remélem, tényleg olyan ügyes vagy! Szeretném, ha a nyári ruhatáram is legalább olyan divatos lenne, mint az előzőek! Derek borzasztó ember volt, de a tervei aranyat értek.

– Ne aggódj, tökéletesen fog illeni az öntelt viselkedésedhez!

– Még mindig amiatt a gin miatt vagy pipa? Gyere, meghívlak egy pohár ginre, elszívjuk a békepipát, és közben egy kicsit megismerjük egymást.

– És ezt a macsó dumát van, aki még bekajálja? Jesszusom! Ha pedig ez egy bocsánatkérés akar lenni, akkor elég primitíven adod elő! És veled akkor sem akarnék közelebbi ismeretségbe kerülni, ha te lennél az egyetlen férfi a világon! – sziszegte Kelly.

– Talán nem tetszem neked?

– Eltaláltad!

– Akkor a meleg számlájára írjuk az előbbi pirulásodat?

– Oda írod, ahova akarod!

– Na, most már szállj le a barátnőmről! – szólt közbe Tina. – Menj, és zaklass valaki mást!

– Nem hiszem, hogy Kellynek bébicsőszre van szüksége! – nézett ingerülten a lányra. – Elég nagy kislány már ahhoz, hogy el tudja dönteni egyedül is, hogy mit akar – nézett aztán várakozóan Kellyre.

– Pontosan, és ha elfelejtetted volna, már közöltem is veled!

– Nos, ha ez az utolsó szavad, akkor megyek is. Biztos vagyok benne, hogy lesz itt olyan, aki örömmel iszik meg velem valamit – mondta a férfi, majd sarkon fordult, és ott hagyta őket. Ahogy megindult, a nők, akik eddig néhány méterről figyelték őket, egyből a nyomába szegődtek, egymást taposva próbáltak közelebb jutni hozzá.

– Kelly, de hát ő Liam Coleman! Az autóversenyzés nagy ágyúja – értetlenkedett Francesca.

– Na és? Én meg a Ricci, most pedig a Blackwell tervezője vagyok, mégsem esik hasra tőlem senki. Fran, ő egy arrogáns seggfej, aki azt hiszi, hogy körülötte forog a világ, hidd el a saját bőrömön tapasztaltam. És nekem semmi kedvem egy ilyen tuskóra pazarolni az időmet. Nem fogok beállni a nyálcsorgatók táborába! – felelte bosszúsan.

– Végre valaki, akit nem kábít el a sármja – nyugtázta Tina, és a poharát a szájához emelte.

– Ennem kell valamit – indult a svédasztal felé Kelly. Csokis kockákat halmozott a tányérjára, és egymás után magába tömte.

– Ezek szerint tényleg felidegesített – állapította meg Francesca.

– De még mennyire! – felelte teliszájjal a lány.

– Még jó, hogy nem látszik rajtad – suttogta Fran, ahogy nézte az eltűnő falatokat.

Kiitta a poharát, majd elégedetten sóhajtott.

– Na, most már jobb – tette le az üres tányért az asztalra.

– Akkor menjünk táncolni! – indult el Tina a szoba közepe felé, ahol már jó páran rázták magukat. Befurakodtak középre, megálltak, majd ők is elkezdtek mozogni.

Néhány ütem után Kelly tekintete a bár mellett álldogáló Liamon akadt meg, aki őt bámulta. Egy pillanatra elbizonytalanodott a sötéten csillogó szempártól, a szíve a torkában dobogott, a gyomra görcsbe rándult, de aztán odébb siklott a pillantása, és meglátta, hogy a férfi egy hidrogénszőke, nagy mellű csajt ölelget. Elfintorodott, elfordította a fejét, aztán addig araszolt, amíg végül sikerült teljesen megfordulnia, de még így is égette a hátát a fürkésző pillantása.

Két srác lépett oda hozzájuk, kérdőn néztek rájuk, majd, amikor a lányok bólintottak, beálltak melléjük és együtt táncoltak tovább.

A magasabbik szőke Francesca füléhez hajolt, és valamit belesúgott, mire a lány visszakiabálta a nevét.

A másik fiú Tina és Kelly felé fordult.

Kelly behunyta a szemét, hagyta, hogy a zene vezesse a mozdulatait. Lágyan ringatta a csípőjét, a karját a feje fölé emelte és egyszerűen csak élvezte, hogy ritmusra mozog a teste. Már idejét sem tudta, hogy mikor táncolt ilyen önfeledten, hogy mikor táncolt egyáltalán utoljára. Gulio, olasz létére utálta, és azt sem szívlelte, ha más akarta felkérni egy-egy estélyen. Jól emlékezett a merev tekintetére – miután hazaértek egy jótékonysági estélyről, ahol felkérték táncolni és ő boldogan mondott igent –, a csattanás hangjára és az égő érzésre az arcán.

Kisöpörte az emlékeket a fejéből, nem akart a fájó múltra gondolni.

Egy erős lökés billentette ki az egyensúlyából, mire kinyitotta a szemét és meglepődve vette észre, hogy olyan sokan táncolnak, hogy alig maradt hely. A levegő megtelt a nehéz parfümök és izzadság szagával. Tina és a srác is elsodródtak, így egymagában ácsorgott a tömegben.

Átfurakodott, és meg sem állt a bárpultig.

– Egy Bellinit kérek – szólt a mixernek, és amíg a pultot támasztotta az italára várva, előkapott egy papírzsebkendőt a derekára rögzített kis fekete, flitteres táskájából és óvatosan felitatta az izzadságot a homlokáról.

– Az itala – tolta elé a férfi a poharát.

– Egy ilyen gyönyörű lány, és magában iszogat – szólalt meg valaki mellette.

Oldalra nézett. Egy alacsony, szemüveges férfi nézett vissza rá.

– Ne haragudjon, de levegőre van szükségem.

– Semmi baj, szívesen kikísérem, valóban kezd elfogyni az oxigén – ajánlkozott a férfi, miközben Kelly dekoltázsát vizslatta.

– Nagyon kedves, de a barátnőm vár rám – hagyta faképnél, és elindult a poharával az ajtó felé.

Amikor kijutott az előszobába, ahol csak néhányan lézengtek, nagyot sóhajtott. A bejárati ajtó nyitva volt, hűvös levegő áradt be a folyosóról, ami jólesően simogatta felhevült bőrét.

Nekidőlt a falnak, és nagyot kortyolt az italából, miközben két srácon akadt meg a szeme, akiknek rikító narancssárga hajuk csak úgy világított. Visszafelé sétáltak a nappali felé, amint kiléptek a képből, meglátta, ahogy Liam a bárpultnál látott szőke lányt ölelgette: szája éppen a nyakáról a szájára vándorolt, amikor felpillantott. Egyenesen rá nézett, sötét szeme veszedelmesen villant. Egy pillanatra sem hagyta abba a szőke kóstolgatását, nyelvével valószínűleg már a lány gyomortartalmát vizsgálgatta, de továbbra is Kellyt figyelte; szemében pimasz fény csillogott.

A lányt felháborította a jelenet. Ez a férfi túlmegy minden határon. Pofátlan, önelégült, és ha eddig még volt némi kétsége, most már azt is jól látta, hogy semmibe veszi a partnereit.

Egy magas, sötétbarna hajú férfi állt meg mellettük, és amikor észrevette, hogy Liam nyitott szemmel csókolózik, ő is felé fordult, majd elismerően bólintott.