Mimi Taylor

A bosszú ára

Mimi Taylor: A bosszú ára

Szerkesztő: Papp Szilvia

Korrektor: Alie Neetah

Borítóterv: Ashley Redwood

Minden jog fenntartva! © Gibicsárné Szabó Noémi

A szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/mimitaylorbooks/

Nyomdai munkák: Katiötletek Nyomdai Ötletgyár

www.katiotletek.hu

ISBN (EPUB): 978-615-00-2992-4

ISBN (MOBI): 978-615-00-2993-1

Szeged, 2018

Prológus

Egy apa állt megtörten az intenzív osztály folyosóján. Mázsás súly nehezedett a vállára. Tudta, hogy már csak órák kérdése. Minden, amiért az elmúlt egy évben dolgozott, amiért éjt nappallá téve küzdött, hasztalan erőlködés volt. Élete szerelme, akivel annyit küzdöttek a boldogságukért, most búcsúzni készült. A mellette álló kislánya apja kezébe csúsztatta apró kezeit és megrángatta, hogy figyeljen rá. A férfi leguggolt a kétéves kislányhoz, és a szemébe nézve próbált mosolyt erőltetni arcára, nehogy megijessze az aprócska gyermeket. De a szemében ülő fájdalmat nem tudta eltüntetni. A kislány megemelte kezét, és végigsimított apja arcán. Bár kicsi volt még, de ő is érezte, hogy valami nagyon rossz dolog történt.

– Apa, te most szomorú vagy? – kérdezte a gyermek. A férfi gondolkodott pár pillanatig, mielőtt megszólalt volna. Félt, hogy nem lesz képes elmondani a gyermekének, hogy édesanyja hamarosan messzi útra indul. Torkában gombóc nőtt, amikor szóra nyitotta volna a száját. Nem jött ki hang rajta, így csak szorosan magához ölelte gyermekét. Próbált erős maradni, de úgy érezte, összetörik. Az élete kártyavárként hullik darabjaira.

Felállt karjában a gyermekkel, és egy nagy sóhaj után kinyitotta az ajtót. Halkan lépett be a helyiségbe a nyakában csimpaszkodó gyermekkel. Az intenzív osztályra nem mehettek be gyermekek, de az itt fekvő beteg az ő betege volt, a felesége, a szerelme, gyermekének édesanyja. Ez az eset a legrosszabb volt mind közül.

A férfi orvosként naponta tette gépiesen a dolgát. Látta az összetört családokat, akik a szerettüket siratták. De akkor nem foglalkozott vele. Ha a betegeihez és azok családjához kötődött volna érzelmileg, akkor majd’ mindennap átélhette volna azt az iszonyatos kínt, amit most érzett. Ez a fájdalom rosszabb volt mindennél, amit csak el tudott képzelni.

Egy évvel azelőtt kezdődött, amikor Evelyn egyik reggel erős fejfájással ébredt. Felkelt, ivott egy erős kávét, bevett egy fájdalomcsillapítót, de nem foglalkozott tovább a fájdalmával. Nem volt rá ideje, mert minden idejét lekötötte az akkor alig egyéves gyermeke. A nő imádta a kislányát. Kicsi angyalkámnak szólította őt.

A férfi most saját felesége, Evelyn betegágya mellett álldogált, karjában gyermekükkel. A szobában fertőtlenítő szaga terjengett és a lélegeztető gép egyenletes pumpálása, valamint a ritmusos csipogás arra emlékeztették, hogy még életben van, még velük van. Lefejtette kislánya karjait a nyakából és megfordította, hogy le tudjon vele ülni az ágy mellett levő székre. Nagyokat sóhajtott, de továbbra is képtelen volt megszólalni. Mégis, hogyan mondhatná meg egy aprócska gyermeknek, hogy soha többé nem fogja látni az édesanyját? Nem bírta elviselni a lelkében dúló fájdalmat. Úgy érezte, megszakad a szíve.

A kislány bátortalanul nézett az ágyon fekvő alakra, aki nyakig be volt takarva, orrából és szájából csövek lógtak ki. Meg volt rémülve. Nem ismerte fel az édesanyját. Ő nem így emlékezett rá. Amikor utoljára látta, még kedvesen mosolygott rá.

A férfi megköszörülte a torkát és megpróbálta elmagyarázni kislányának, hogy most mi fog történni. De semmi sem volt nehezebb, mint akkor megszólalni.

– Alice, kislányom… ne félj, kicsikém! – suttogta remegő hangon a gyermeknek, majd közelebb húzódott székével az ágyhoz. – Ő itt a mami.

A kislány meglepődve nézett apjára. Nem értette, miért fekszik ott az anyukája, és miért bántják őt azokkal a ronda csövekkel.

– Apu! Mami most alszik? – kérdezte.

– Igen – válaszolta a férfi –, igen, kincsem, a mami most alszik.

– De miért nem veszed ki a szájából azt a csövet, apu? Ez fáj neki!

A férfi nagyot sóhajtott. Már nem volt benne biztos, hogy jó ötlet volt behozni a kislányt. De tudta, hogy Evelyn szeretné még egyszer, utoljára látni a gyermekét. Leültette a kislányt az ágy szélére, majd végigsimított felesége homlokán. A nő pillái megremegtek, de már nem volt ereje kinyitni a szemét.

– Evelyn, szerelmem! Elhoztam neked a lányunkat! – suttogta a nő fülébe.

A kislány megfogta anyja kezét és beszélni kezdett hozzá. Cserfes kislány volt, mindig sokat beszélt.

– Mami? Ébredj fel, Mami! – Rángatni kezdte anyja kezét, de a nő továbbra is képtelen volt kinyitni a szemeit.

A férfi megfogta a kislány kezét, mert tudta, hogy a feleségének már minden egyes mozdulat, még a simítás is fájdalommal jár.

– Kicsikém! A mami nagyon fáradt, kérlek, ne rángasd! Hagyjuk őt pihenni, rendben?

– De én azt akarom, hogy a mami mondjon nekem esti mesét!

– Mostantól én mesélek neked este, rendben? – suttogta remegő hangon.

– De én a mamit akarom! – erősködött a kislány egyre hangosabban.

A férfi felvette karjába a síró gyermeket, és magához ölelve ringatta. Úgy próbálta őt csitítani. Bal kezét rátette felesége kézfejére és enyhén megszorította, hogy jelezze neki, itt vannak vele mindketten. Az asszony szeméből kibuggyant egy könnycsepp, és végigfolyt falfehér arcán. A következő pillanatban a szívverését jelző gép folyamatos sípolásba kezdett. A férfi akkor még jobban magához szorította a gyermeket. Tudta, hogy mit jelent ez. Nem bírta tovább magában tartani a fájdalmát, némán zokogni kezdett. A kislány felemelte fejét apja válláról.

– Apu! Te most miért sírsz? – kérdezte a kislány, de a férfi nem tudott megszólalni. Úgy érezte, szétszakítja az iszonyú fájdalom, ami a lelkében tombolt. Egyik kezével lekapcsolta a gépet, míg a másikkal még mindig a nyakában csimpaszkodó gyermeket szorította. – Miért sírsz, apu?

Erőt vett magán, mert tudta, nem hagyhatja válasz nélkül a lányát.

– Tudod, Alice, anya most elment egy nagyon hosszú útra. Ezentúl már az angyalok fognak rá vigyázni.

– De miért az angyalok? Mi nem vigyázhatunk rá?

– Nem, kicsikém. Többé már nem!

16 évvel később…

Alice

„Az életben minden okkal történik. Legyen az jó vagy rossz. Sodorjon bárhová a szél, légy hű önmagadhoz és higgy az értékeidben. Sose feledd, hogy nincs holnap álmok és vágyak nélkül. Ne csak álmodd az álmaidat, hanem éld meg! Emberek jönnek, mennek, akik nyomot hagynak benned, mind a szívedben, mind a lelkedben. Legyen bármennyire nehéz az élet, táplálkozz a jó dolgokból, emlékekből, hogy mikor kijössz egy-egy viharból, ugyanaz legyél, aki voltál azelőtt. Mindig higgy, remélj és bízz.
A boldogság kulcsa, hogy önmagad légy mindig minden helyzetben. Taposnak? Ne taposs vissza! Bántottak? Mosolyogj! Félsz?
Menj csak előre!

A holnap álmokból épül. Ne félj hát álmodni és valóra váltani!”

Joyce Hill

Gondolataimba mélyedve várakoztam a piros lámpánál a városból kifelé, az utolsó lámpás kereszteződésnél, de hiába, én természetesen pirosat kaptam. Hogyne kaptam volna, amikor kábé kétezer fokon égetett a nap. A környéken persze sehol egy fa, de még egy magasabb épület sem, hogy árnyékot tartott volna nekem. És mi a helyzet a légkondival? Az abszolút felejtős! A kocsim nemhogy nálam, de talán még az apámnál is öregebb volt. Az egyetlen megoldást a letekert ablakok jelentették. Persze, ha legalább egy picike, egészen aprócska szellő fújdogált volna, de semmi. No és autó? Ugyan. Kettő állt tőlem balra, de azok meg már rég a város túlsó felén járhattak. Ennek ellenére nekem meg kellett várnom, amíg újra zöld utat kapok. A nap fénye már totálisan elvakított, miközben a napszemüvegem otthon csücsült az íróasztalomon. Ez az én formám! A kezeimet a fejem fölé tartva bágyadtan nagyot nyújtóztam, és behunyt szemmel ásítottam. „Utálok várni, utálok várni” – mondogattam hangosan. Nos, igen. Az utóbbi időben szokásommá vált saját magammal beszélgetni. Olykor biztattam, máskor győzködtem, vagy éppen vitatkoztam magammal. Többször előfordult, hogy emiatt kínos helyzetbe kerültem, mert sokszor észre sem vettem, hogy mindezt hangosan teszem. Az ismerőseim egy idő után már kerülni kezdtek. Biztosan dilisnek tartottak, pedig nem voltam az. Tényleg! De ezért inkább úgy döntöttem, nem megyek emberek közé, hacsak nem muszáj. Szerencsére egyedül is jó társasága tudtam lenni magamnak. Amúgy is arra kényszerültem.

Az iskolában nemhogy barátaim nem voltak, de még beszélgetőpartnereim sem. A többiek többnyire csak akkor szólítottak meg, ha a segítségem kellett nekik. Tisztán emlékszem az első esetre, amikor az osztály nagymenője, a bájos, szőke hercegnő, Jennifer odalépett mellém, miközben a szekrényemből szedtem ki a holmimat. Megkérdezte, hogy vagyok, de én akkor is a gondolataimba mélyedve pakolásztam, és a frászt hozta rám. Sikeresen szétterítettem a folyosón a könyveimet és a jegyzeteimet ijedtemben. Egy pillanatig a szétszóródott holmimat bámultam a földön, aztán felemeltem a fejem és belenéztem Jennifer égkék szemébe, mellyel engem fixírozott.

Körbejárattam a tekintetem, mert nem értettem, mire föl az a kedvesség tőle. Biztosra vettem, hogy vagy nem nekem beszélt, vagy megint szívatni akart valamivel. De nem. A folyosón senki nem volt rajtunk kívül. Mint kiderült, csak a segítségem kellett, hogy meg tudja csinálni a háziját. Mit tettem én? Addig-addig nyavalygott, míg segítettem neki, bár magam sem tudom, miért. Ugyanolyan hárpiává változott, amikor már nem volt rám szüksége, mint korábban volt.

Az első esetet követően megfogadtam, hogy soha többet nem fogok neki – és persze a bandájának – segíteni. Hogy betartottam-e a magamnak tett ígéretemet? Ugyan már! Valahányszor odajöttek hozzám és rám néztek azokkal a könyörgő szemekkel, mindig igent mondtam. Hol az egyiknek, hol a másiknak adományoztam az amúgy is drága időmből. Utáltam magam ezért, de persze titkon abban reménykedtem, hogy egyszer talán engem is elfogadnak olyannak, amilyen vagyok.

Egyetlen ember állt hozzám közel a suliból, Melissa, az unokahúgom. Épp hozzá tartottam Astoriába, vagyis hozzá és a nagynénémhez. Melissa az egész nyarat otthon töltötte a szüleivel, hogy segíteni tudjon nekik a nyáron megnövekvő vendégáradat miatt.

Hatalmas dudaszóra riadtam elmélyült gondolataimból.

– Mi a franc a bajod? – morogtam mérgesen. A frászt hozta rám az az idióta mögöttem. Majdnem lefejeltem a szélvédőt ijedtemben. A visszapillantóra néztem. Egy hatalmas kamion tornyosult pici autóm fölé, és megállás nélkül nyomta a dudáját. Akkor vettem csak észre, hogy a lámpa már zöldet mutatott. „A fenébe is, mióta lehet zöld?” – kapkodtam. Ráléptem a gázra és elindultam, vagyis csak majdnem – a nagy sietségben ugyanis sikerült lefullasztanom az addig járó motort. Az ügyetlenségnek nálam nincs határa, a repertoáromban már addig is egy csomó minden szerepelt, hát most bővíthettem a listát. Idegesen néztem a visszapillantóba, a kamion sofőrje már a lámpájával is villogtatott, hogy induljak végre. Kézfejemmel letöröltem a homlokomról az izzadtságot, és újraindítottam a kocsit. És halleluja, sikerült! Ráléptem a gázra, hogy mielőbb felszívódjak. Rákanyarodtam a 30-as útra, onnan már csak másfél óra volt az út. Úgy terveztem, hogy hat felé érek Astoriába.

Már alig vártam, hogy ott legyek. Hetek óta nem találkoztam Melissával, és már hiányzott a csacsogása. Nyolcvannal haladtam, tudom-tudom, ez ciki, na de ez volt az autóm max sebessége, amit még minden gond nélkül elviselt. Nem is csoda, ami a korát illeti. Apámtól kaptam ajándékba a sikeres érettségimre. Állítólag ő az én koromban ilyenre vágyott. Na igen, csak azt felejtette el, hogy azóta eltelt harminc év. Olyan boldogan járta körbe és mutogatta a kocsit, hogy úgy éreztem, nem is nekem vette, sokkal inkább saját magának. Szívesen elcseréltem volna az ő BMW-jére, no de persze arról hallani sem akart. Pedig többször célozgattam rá.

***

Megálltam Melissáék háza előtt, és előhalásztam a mobilom a táskámból. Igazából olyannyira belemerültem a gondolataimba útközben, hogy észre sem vettem az eltelt perceket. Gőzöm nem volt, hogyan értem oda és csak reméltem, hogy senkit és semmit nem ütöttem el útközben. Rápillantottam a telefon kijelzőjére. „Hmm, nem is tévedtem sokat, negyed hét, és van két nem fogadott hívásom is!” – dörmögtem magamban. Apa keresett. Máris a visszahívásra kattintottam. Nem szóltam neki, hogy eljövök otthonról, csak egy kis cetlit hagytam a hűtőn. Amúgy meg ő sem volt soha otthon. „Talán fel sem tűnik neki, hogy leléptem a hétvégére!” Neki a kórház volt az élete, az igazi otthona. Igen, a nagy dr. Jason Carter lányaként soha nem volt könnyű dolgom. Még végig sem gondoltam, már fel is kapta a telefont.

– Jó reggelt! Mégis hol a fenében voltál, kisasszony? Nem vetted fel a telefont, és még csak nem is hívtál! – kezdte. „Hűha, bajban vagyok, úgy tűnik, mégis észrevette, hogy eltűntem”. Eszembe sem jutott, hogy ennyire ki lesz akadva. Bár, őszintén szólva, nem is igazán érdekelt. Már vagy hat éve nem volt rám ideje. Szóval nem értettem, hogy akkor most meg mi a fene a baja.

– Ezek szerint nem láttad az üzenetem?! Hagytam egy cetlit a hűtőn! – motyogtam, és megpróbáltam valamiféle megbánást közvetíteni felé a hangommal.

– Kisasszony! Ez már a 21. század. Nincs mobilod? Nem tudtál volna legalább egy SMS-t küldeni?

„Bla-bla-bla”. Csak forgattam a szemem, nem volt kedvem a morgását hallgatni, és nem akartam vele veszekedni sem.

– Ne haragudj, apa, de már nagylány vagyok, és nem kell folyton minden lépésemet ellenőrizned! Hétfőn elköltözöm otthonról, majd akkor is örökké rám telefonálsz, hogy hol vagyok?

– Nem hinném, de még nem költöztél el – közölte. Ja, és itt szokott jönni az „amíg az én kenyeremet eszed” duma. Nagyot sóhajtottam, mert attól féltem, olyat mondok, amit nagyon megbánok, de ő folytatta: – Aggódtam miattad! – A hangja még mindig dühösen szólt, igazán haragudott rám. „Na persze, az aggódó apuka” – jegyeztem meg halkan, hogy csak én halljam.

– Amúgy nem a világ végén, csak Astoriában vagyok. Még a hét elején mondtam neked, hogy ma eljövök, és csak vasárnap megyek haza Melissával. Épp most parkoltam le a házuk előtt! – Csenddel felelt. Igen, ez jellemző volt Jason Carterre, a feledékenység. Persze csak akkor, ha rólam volt szó. Ha én mondtam neki valamit, vagy kértem meg valamire, azt folyton elfelejtette.

– Mindenképpen telefonálj, mielőtt indultok!

– Hát persze, megígérem! Szia, apa!

– Szia!

Miután mérgemben összecsaptam a telefont, kiszálltam a kocsiból. Éppen a kocsikulccsal babráltam, hogy bezárjam az ajtót, amikor a hátam mögül – amolyan derült égből villámcsapásként – a nyakamba ugrott Melissa. A frászt hozta rám, de már rég nem örültem úgy senkinek. Boldog voltam, hogy újra láthattam.

– Hát itt vagy végre! – lelkendezett. Láttam a csillogást a szemében és tudtam, hogy ő legalább annyira örül a találkozásnak, mint én. Bár a haját levágatta, de igazán jól állt neki a rövid haj. Szerencsére megfogadta a tanácsomat, és nem festette be. Gesztenyebarna haj, ragyogóan kék szemek, csodás testalkat. Fiatalabb tőlem két évvel, de vagy tíz centivel magasabb. Kék színű, testhez simuló farmert és fehér topot viselt, amely szépen kiemelte a domborulatait. Már tizenhat éves korára egy igazi bombázó lett.

Megfordultam, és a könnyeimmel küszködve szorítottam magamhoz. Percek teltek el, mire elengedtük egymást. Melissa kartávolságnyira eltolt magától és a fejét csóválva, szinte lemondóan nézett rám. Egy szót sem szólt, de én tudtam, mi a baja. Egymásba karolva indultunk el a ház felé.

– Jaj, Alice, rengeteg mesélni valóm van! – Fülig érő szájjal kezdett el beszélni, de én a felét sem hallottam. Az én gondolataim máshol jártak. Portlandben maradtak. Annak ellenére, hogy már vártam a találkozásunkat, képtelen voltam Melissára figyelni. Még mindig az apával folytatott telefonbeszélgetésemen agyaltam, no és persze azon a bizonyos néhány héttel azelőtti eseten, aminek következtében megismertem Josht. Igazából ő volt az oka annak, hogy eljöttem otthonról a hétvégére. Gondolkodni akartam, és kiszellőztetni a fejem. „Mi a francért kellett megcsókolnia? Minden olyan jó volt addig!” Megálltunk az ajtó előtt, és Melissa szembefordult velem.

– Olyan szórakozottnak tűnsz, Alice, mi a csuda van veled? Hallottál akár csak egyetlen szót is abból, amit meséltem neked?

– Hát persze! – nyögtem. – Van egy új pasid!

– Hát igen, tulajdonképpen a lényeg azért megragadt! – morogta, aztán a két kezébe vette az arcom, és a fejem maga felé fordította, hogy a szemembe nézhessen. – Alice, mi a baj? – kérdezte lágyan.

– Semmi, csak meleg van, és elfáradtam, és éhes vagyok! – Csak részben mondtam neki igazat, de arra gondoltam, így talán sikerül elterelnem a figyelmét, legalább egy kis ideig.

– Ó, ez szuper! – kiáltotta boldogan. – Anya finom vacsorával készült neked!

Beléptünk az ajtón. Anya húga, Marie közelített felém fülig érő szájjal. Sötétszőke haja kontyba volt tűzve, sötét színű, térdig érő szoknyát és egy krémszínű, pántos blúzt viselt, no és az elmaradhatatlan kockás kötényt. Marie imádott és nagyon jókat tudott főzni.

– Szia, kicsi lány! Már nagyon vártunk! – Olyan szorosan ölelt magához, hogy alig kaptam levegőt. A ruhájából a finom vacsora illata érződött.

– Szia! Én is örülök, hogy látlak! Hát Jeff?

Marie a nappali felé biccentett, ahol Jeff bácsi a kedvenc óriásfoteljében ülve mereven nézte a hatalmas tévét a falon.

– Baseballmeccs! – jegyezte meg Marie. – Gyere, kicsi lány, a kedvencedet készítettem neked!

Beleszippantottam a levegőbe, és már az illattól megéheztem.

– Hmm, gombás rizottó!

***

Egy órával később fáradtan feküdtem Melissa ágyán, miközben ő az új pasijával csetelt. Úgy tűnt, totál belezúgott – még sosem láttam őt ilyennek.

– Holnap este házibuli? – fordult felém Melissa, tengerkék szemei szinte ragyogtak a boldogságtól. Biztos voltam benne, hogy ezúttal fülig szerelmes a pasijába. Ha így ragyogtak a szemei, akkor már nem csak a pénz dominált.

– Milyen házibuli? Bulit akarsz rendezni? Marie-ék megengedik?

– Ugyan, Alice! Hová gondolsz? Épp most hívott meg Alex, az egyik nagyon gazdag haverja szervez bulit. Állítólag nagy buli lesz, egy csomó facér egyetemista sráccal!

– Nem! – vágtam rá hirtelen.

– Ne csináld ezt, Alice! Kérlek! – Félig lehajtott fejjel, hosszú pilláit rebegtetve nézett rám. – Szeretném a holnap estét Alexszel tölteni, de egyedül nem fognak elengedni!

– Szóval bébiszitter kell?

– Így is mondhatjuk!

– Ismered őket?

– Én nem ismerem személyesen, de Alex igen!

– Ez nem túl meggyőző, nem szeretem az idegenek társaságát! – közöltem. „Leginkább senkiét sem, de ez most nem számít”

– Alice! Csak addig lesznek idegenek, amíg meg nem ismerjük őket, és itt a remek alkalom, hogy végre bepasizz!

– Szóval erre megy ki a játék? Miért nem tudjátok már végre megérteni? Tagoltan mondom, hogy végre te is megértsd! Nem… akarok… bepasizni! Miért csinálod már te is ezt velem? Nem elég, hogy apa folyton ezzel nyaggat? Vagy talán összebeszéltetek? – Csak ráztam a fejem. Sehogy nem értettem, miért nem hagynak végre békén. Egész addigi életemben mindent elkövettem azért, hogy ne kerüljek fiúk közelébe. Nem akartam még csak barátságba se keveredni egy fiúval sem.

Csak egyszer fogadtam el egy srác barátságát, és annak is mi lett a vége? Igen persze, megcsókolt, mert ő többet akart, mint én. Láttam apa gyötrődését. Mrs. Miller, a szomszédunk, aki anyám helyett volt anyám, vagy inkább nagyanyám – de ez csak nézőpont kérdése –, ő sokat mesélt nekem apa és anya kapcsolatáról, arról, hogy mennyire imádták ők ketten egymást, és arról, hogy apa mennyire megváltozott, amikor anya meghalt. Még tizenhat év elteltével is olykor azon kaptam, hogy anya fényképét nézve sírt és beszélt hozzá. Na ez az, amit én nem akartam. Apa a kínok kínját élte át, amikor elveszítette anyát, és azóta is csak szenvedett nélküle. Az is megfordult már a fejemben, hogy csak miattam maradt életben és nem ment utána.

Melissa leült mellém az ágyra, és a kezeimet markolászva igyekezett meggyőzni, hogy kísérjem el egy olyan buliba, ahová nem akartam elmenni. Finoman szólva sosem voltam egy társasági ember, és nem szerettem jópofizni senkivel. Mindezt Melissa tökéletesen tudta, de persze soha nem érdekelte a véleményem. Sejtettem, hogy mindenki csak boldognak szeretett volna látni, ezért nem vettem zokon tőlük, de néha már az idegeimre ment, hogy örökké a pasikkal zaklattak.

Közben eszembe jutott, hogy nem hoztam magammal semmilyen bulizós ruhát. Igazából nem is volt olyanom, amit egy olyan gazdag pasi partijára felvehettem volna. „Remek, legalább lesz mire fognom, hogy nem megyek el” – gondoltam magamban, amit azonnal közöltem is vele.

– Mel, nekem nincsen olyan ruhám, amit egy ilyen fényűző buliba felvehetnék! Szerintem ez amolyan öltönyös, minirucis buli. Nekem csak farmerom van, meg pólóm, de ha gondolod, esetleg feldobhatom a szettet egy kapucnis pulcsival! – próbáltam elpoénkodni. Azt akartam, hogy verje ki a gyönyörű fejecskéjéből azt a bulit, mert én nem szerettem volna elmenni oda. Melissa ragyogó kék szemeivel az enyémeket fürkészte és gondolkodóba esett. Reméltem, ezzel le is zárhatjuk a buli témát. Ekkor felpattant mellőlem és kiszaladt a szobából. Néhány perc múlva egy dobozzal tért vissza, és letette mellém az ágyra.

– Nyisd ki, Alice! – mondta izgatottan, miközben várakozó vigyorral az arcán az ajkát rágcsálta.

– Mi van benne? – kérdeztem, és kíváncsian bontogatni kezdtem a csomagot.

– Csak nyisd ki! – ismételte. Egy fekete miniruha és egy pár tűsarkú cipő került elő a dobozból.

– Ez meg mi?

– Hát nem látod? Ez az én szülinapi ajándékom neked! Tudom, hogy már két hónapja volt, de személyesen akartam neked adni – közölte –, és ajándékot nem illik visszautasítani! – tette hozzá gyorsan, mert tudta rólam, hogy ellenkező esetben sosem fogadnám el.

– Köszönöm szépen! De én nem hordok ilyesmit, te is tudod!

– Kijavítalak! – vágta rá hirtelen, miközben fülig ért a szája. – Eddig nem hordtál ilyesmit! Alice, tizennyolc éves vagy, itt az ideje, hogy úgy nézz ki, mint egy nő!

– Nem, Melissa, ez te vagy, nem én! Nem akarok megváltozni, jól érzem magam a bőrömben, és semmi kedvem változtatni ezen.

– Kérlek, Alice! Csak most az egyszer! Ha nem jön be, hát marad minden a régiben! Csak próbáld ki! – könyörgött, és tudtam, hogy úgysem hagy békén, amíg bele nem egyezem, ezért bólintottam. – Jaj, de jó, Alice! Imádlak! Meglátod, milyen dögös csajszit faragok belőled! – lelkendezett. „Na, igen, én is ettől félek” – gondoltam.

– De ma este nem, ma szeretnék egy kicsit egyedül lenni, ha nem bánod!

– De hiszen csak most jöttél meg!

– Tudom, de szeretném egy kicsit összeszedni magam. Arra gondoltam, hogy sétálok egy kicsit a parton.

Felálltam, hogy nyomatékosítsam a szándékom, mielőtt rávett volna, hogy ne menjek el sehová. – És holnap úgyis együtt leszünk egész nap és éjszaka! – tettem hozzá gyorsan.

– Ezek szerint elmegyünk? – Melissa úgy ugrált örömében, mint egy kisgyerek, aki éppen most kapott ígéretet a Télapótól. Én meg haragudtam magamra, amiért soha nem tudtam neki nemet mondani. Pedig azt a bulit igazán nem akartam. Valami megmagyarázhatatlanul furcsa érzés kerített hatalmába. A megérzéseimben pedig még soha nem csalódtam. Mintha valaki folyamatosan azt suttogta volna a fülembe, hogy „ne menj el”. Elkergettem a kéretlen hangokat, és felkaptam a kocsim kulcsait.

***

Gyönyörű volt a Hold. Elképesztően fényesen ragyogott, és a fénye visszatükröződött a víz felszínén. Örültem, hogy magammal vittem a fényképezőgépemet – azt a csodás látványt muszáj volt megörökíteni. „Majd kinagyíttatom a képeket. Jól fognak mutatni az új lakásom falán”. Gondolataim máris a jövőben kalandoztak. Gyakran ábrándoztam arról, hogy milyen lesz majd a magam urának lenni. Féltem tőle, de mégis nagyon vártam már.

Kattintottam néhányat a gépemmel és elindultam, hogy közelebb menjek a parthoz. A parkoló és a parti sétány közti füves részen próbáltam keresztülbotorkálni, ami nem bizonyult egy könnyű mutatványnak, mivel az elmúlt napon itt sok eső esett, és még mindig nagyon vizes és sáros volt minden. Közben egy kocogó haladt el mellettem. Egyből arra gondoltam, hogy ez az esti futás talán nem is olyan rossz ötlet. Eléggé fárasztó lehetett. Ezeknek az embereknek valószínűleg nem okozott gondot esténként elaludni. Én mindig is utáltam futni, nem voltam az a sportos alkat. Tornán is csak akkor futottam, amikor a tanár épp felém nézett, de persze akkor sem erőltettem meg magam különösebben. Nem, a sport sosem volt az én világom. Igazából a fotózáson kívül eddig semmi nem volt az én világom. Abban az egyben éreztem azt, hogy jó vagyok.

A kikötőben szebbnél szebb hajók ringatóztak a vízen, úgy döntöttem, hogy azokról is készítek néhány képet. A parttól távolabb is volt néhány hajó, vitorláik ezüstösen ragyogtak a holdfényben. Órákon át képes lettem volna nézni őket, csak szívtam magamba azt a fantasztikus látványt. Leültem egy padra, és belemerültem az elém táruló csodába. Kis idő múlva elővettem a mobilom a farzsebemből, hogy megnézzem, hány óra van.

Még a vacsora után átöltöztem. A kedvenc fekete farmeromat meg egy sötét színű, bő, kapucnis pulcsit vettem fel. Astoriában mindig hűvösebb az idő, mint odahaza. Mintha legalábbis egy kontinens választotta volna el a két várost egymástól. Kinyitottam a telefont, rögtön feltűnt a kis piros, nem fogadott hívásokat jelző ikon. „Te jó ég, hat nem fogadott hívás!” Melissa hívott háromszor, kétszer Marie, és Josh is keresett. „Atya ég, Josh! Neki sem szóltam, hogy eljövök otthonról, biztosan aggódik! De miért nem hallottam a hívásokat?” Újból ránéztem a kijelzőre, éjfél is elmúlt már, és le voltam némítva. „Hogy lehetek ilyen hülye? Már biztosan mindenki halálra aggódta magát miattam!” Megcsörgettem Melissát, hogy már indulok is haza.

– Hol a fenében vagy már? Halálra aggódtuk magunkat! Anya már a rendőrségre is akart telefonálni, hogy eltűntél! – Melissa nagyon ideges volt, szinte remegett a hangja, és persze nem ok nélkül, hiszen csak egy órát akartam elmaradni, hogy kiszellőztessem a fejem. Próbáltam megnyugtatni.

– Nyugi, Mel, nincsen semmi bajom, csak gyönyörködtem a holdtöltében és elment az idő.

– Hát az nem kifejezés, hogy elment! Anya meg apa tökre idegesek, hogy mi lehet veled, mert már háromszor is próbáltalak hívni, de hiába. Apa már a keresésedre indult.

– Ne haragudj, csak lenémítottam a telóm, mert egy kis nyugalmat akartam. Mondd meg kérlek Marie-éknak, hogy már indulok is, rohanok haza!

– Na, azért ne rohanj, vigyázz magadra! – hangzott a szokásos figyelmeztetés. Melissa már akkor is nagyon is jól ismert. Tudta, hogy milyen ügyetlen vagyok: képes vagyok a saját lábamban is megbotlani.

Ügyet sem vetve Melissa figyelmeztetésére rohanni kezdtem. Szedtem a lábaimat, ahogyan csak bírtam. Végigszaladtam a parton. „Na, tessék, egy kis esti kocogásra vágytam, hát ez is megvan!” Elvigyorodtam magamban a gondolatra. Mikor észrevettem az autómat a parkolóban, arrafelé vettem az irányt. Siettem, mert éppen elég bajt okoztam már. Nem szerettem volna akár csak fél percet is vesztegetni, ezért nem futottam a feljáróig, inkább keresztülvágtam a füves részen. Vagyis csak akartam. Merthogy azt már elfelejtettem, hogy nagyon csúszik. Abban a pillanatban, ahogy ráléptem a vizes fűre, a lábaim hátravágódtak, én meg csak azt vettem észre, hogy a talaj egyre közelített az arcom felé. Próbáltam magam elé tenni a kezem, tompítani a becsapódást, de olyan gyorsan történt minden, hogy esélyem sem volt rá. Így azzal a hatalmas lendülettel, ahogy elindultam, hasra zuhantam, és a fejem is sikerült alaposan bevernem.

– Auu! – nyögtem fájdalmasan, és kiköptem a fogaim közé keveredett sáros fűszálakat. Behunytam a szemem, és mindkét kezem ökölbe szorítottam. Majd hirtelen felrémlett az a bizonyos néhány héttel azelőtti eset, amikor egy hasonló mutatványom után megismertem Josh-t. „Miért kell nekem mindig ilyen bénának lenni? Muszáj folyton kiröhögtetnem magam?” Néhány pillanatig még a földet bámultam. Attól féltem, hogy többen is látták az esetet. Aztán minden bátorságomat összeszedtem és felemeltem a fejem, hogy körbenézzek. „Huhh, sehol senki, hál’ Istennek!” Nagy nehezen sikerült felülnöm. Elővettem egy zsebkendőt, és megpróbáltam a sarat letörölgetni az arcomról és a ruhámról, több-kevesebb sikerrel. De inkább kevesebb. „Úgy tűnik, kénytelen leszek elmesélni, hogy mi történt, mert ezt tutira nem tudom kimagyarázni semmivel”.

Tekintetemet a földnek szegezve éppen azon gondolkoztam, hogy vajon mit fognak szólni odahaza, ha meglátnak, amikor észrevettem magam előtt egy pár férficipőt. „Talán Jeff bácsi talált rám!” Ez volt az első gondolatom, de aztán rájöttem, hogy az lehetetlen, neki soha nem volt ilyen elegáns cipője. Fekete, fényes bőrcipő, ami csak úgy ragyogott. Nem mertem felnézni. „Most mit csináljak, most mit csináljak, az előbb még senki nem volt itt?!” – kiáltottam magamban, és sáros arcomat a kezeimbe temettem. Szerettem volna elsüllyedni a föld alá. „Ó, drága jó anyaföld, most nyílj meg alattam!” – fohászkodtam, bár tudtam, hogy ezzel úgysem tudok segíteni magamon.

– Jól van, Miss? – kérdezte lágyan egy mély férfihang.

– Igen, köszönöm! – A szemem lesütve, és szégyenemben a könnyeimmel küszködve törölgettem az arcom. Lassan emeltem csak fel a fejem, nem akartam senkinek a szemébe nézni egy ekkora égés után. Tekintetemet végigjárattam az előttem álló alakon. Sötét színű öltönyt viselt világos színű inggel, aminek a két felső gombja nem volt begombolva. Nyakkendő nélkül nagyon lezsernek hatott. Még nem láttam tisztán a velem szemben álló férfi arcát, de a hangja szinte megbabonázott. Mély volt, lágy és simogató. Hetek óta először futott rajtam végig a hideg. Magam sem tudom, hogy miért, de nem utasítottam vissza, amikor felajánlotta a segítségét és odanyújtotta a kezét.

– Kérem, segítek felállni! – mondta, én meg felemeltem a kezem, hogy az övébe tegyem. Óvatosan húzott fel az egyik kezével, amíg a másikkal átkarolta a derekamat, hogy könnyebben felsegíthessen.

– Köszönöm! – mondtam neki bátortalanul, aztán összetalálkozott a tekintetünk, de csak egyetlen pillanatra, mert elszégyelltem magam és lehajtottam a fejem. „Ezek szerint most már mindig így lesz? Valahányszor elvágódom, jóképű pasik potyognak az égből, akik segíteni akarnak?” – Gondolatom egy halvány mosolyt csalt az arcomra, amit persze az idegen is észrevett.

– Tud mosolyogni! Ezek szerint nem fáj semmije, Miss…? – vetett rám kérdő pillantást, és ő is mosolyra húzta telt ajkát. Újra a szemébe néztem, és ezúttal jobban szemügyre vettem. „Ó, istenem, azok a gödröcskék az arcán, amikor mosolyog!” Egyszerűen nem lehetett betelni vele, csodás látványt nyújtott. Valami érthetetlen bizsergés kerített hatalmába. Minden tagom remegni kezdett és nem tudtam, hogy ez az esés utóhatása, vagy valami más. Azon kaptam magam, hogy tátott szájjal bámulom. Éreztem, ahogy elvörösödöm, ezért lehajtottam a fejem. „Tulajdonképpen mi az atyaúristent művelek én? Én, Alice Carter megbámulok egy pasit? Hát hová tettem én az eszemet?”

– Nem, nem fáj, jól vagyok, köszönöm! Carter, Alice Carter vagyok! – nyújtottam a kezem. Ő megfogta, és újra rám mosolygott. Szájához emelte a még mindig sáros kezem. Ijedten rántottam el. Nem akartam, hogy bárki is kezet csókoljon nekem.

– Mr. Cane! – A hátam mögül mély, dörmögő hangot hallottam. Megfordultam.

A parkolóban egy hatalmas, fényesen csillogó, fekete autó mellett két gorilla álldogált. Újból mosoly szökött az arcomra. „Mintha csak a Sötét zsarukból szalajtották volna őket” – mormogtam magamban. Mindketten fekete öltönyt viseltek fehér inggel, és szintén fekete nyakkendővel. De, ami a legfurább, hogy mindkettőjük arcát napszemüveg takarta az éjszaka kellős közepén. Visszafordultam, és meredten bambultam az előttem álló szépségre. „Mégis, ki a csuda lehet ez? Talán egy politikus, vagy titkosügynök, vagy talán…”

– Mr. Cane! Uram! Mennünk kellene! – A gondolataimból az egyik gorilla riasztott fel, és rántott vissza a jelenbe.

– A fenébe is, Johnson! Várjon egy percet, Miss Carter-nek segítségre van szüksége! – Eltűntek azok a helyes kis gödröcskék az arcáról, és tüzes tekintettel meredt a gorillákra.

– Örülök, hogy megismerhetem, Alice Carter! Az én nevem Chris, Christian Cane, de mindenki csak Chrisnek szólít. – közölte. „Kíváncsi lennék, hogy ki az a mindenki, bár nem valószínű, hogy valaha újra látom. Legalábbis ez után a kellemetlen bemutatkozásom után remélem, hogy soha többé”.

– Megengedi, hogy hazakísérjem, Miss Carter? – kérdezte, és a hangja újra olyan lággyá vált, mint amikor először szólt hozzám. „Ó, hát hogyne, még csak az kéne!”

– Nem, köszönöm! Kocsival vagyok, és most már nagyon kell sietnem! – dünnyögtem zavaromban.

– Biztos benne, hogy képes autót vezetni? – kérdezte, mire elhúztam a szám, és sértődötten néztem a szemébe, de ő folytatta. – Tekintve, hogy beütötte a fejét…

– Köszönöm, de igazán nincs miért aggódnia, Mr. Cane, tudok vigyázni magamra! – morogtam mérgesen. „Mégis mit képzel magáról ez a fazon? Különben is, nem az apám, hogy aggódjon értem.”

– Hát azt láttam! – motyogta. – Kérem! Vigyázzon magára, Miss Carter! – mosolygott rám, és az arcán újra megjelentek azok a cuki kis gödröcskék. A kezemet ismét az ajkaihoz emelte, és csókot lehelt rá. Nem is tudom, miért, de ezúttal hagytam neki. Ahogy az ajka a kezemhez ért, valami bizsergető érzés kerített hatalmába. Megrándultam, mintha végigfutott volna rajtam a hideg. Ez más volt, mint amikor a szemébe néztem. A térdeim megremegtek, éreztem, amint kiszállt belőlem minden erő. Egy pillanatra megszédültem, és a karjaiban kötöttem ki.

– Biztos, hogy minden rendben, Miss Carter? – kérdezte, és aggódó tekintete az enyémet fürkészte.

– Igen, persze, csak megszédültem egy pillanatra! – Elhúzódtam tőle, és zsebre vágtam a kezeimet. – Most már mennem kell haza, aggódnak értem!

– Ebben biztos vagyok! – vágta rá, majd átnyújtott nekem egy névjegykártyát. – Kérem, ha Seattle-ben jár, keressen fel, szívesen meginnék egyszer egy kávét önnel!

– Még sosem jártam ott, és egy hét múlva New Yorkba költözöm, szóval nem hinném, hogy sor kerül rá, de azért köszönöm! – Megfogtam és zsebre vágtam a kártyát.

Földbe gyökerezett lábbal néztem utána, ahogy az egyik gorilla kinyitotta neki az ajtót. Egy röpke pillanatra újra találkozott a pillantásunk, de aztán a kísérői is beszálltak az autóba és elhajtottak.

Chris

„A múlt démonait leküzdeni mindig nehéz. Van, akinek sikerül, de akad, akinek nem.

Az, hogy ki miként dolgozza fel az életében bekövetkezett tragédiákat, csakis az ő döntése.

De biztosan megéri a bosszúra szánt idő? Biztosan megéri a rengeteg áldozat?

Mérlegelni kell. Ám ha rosszul döntünk, nem mindig van visszaút!”

Szabó Kata

Beültem a kocsiba, és Johnson rálépett a gázra. Amíg csak lehetett, nem vettem le a tekintetem arról a lányról. Azok a meglepett, tágra nyílt szemek, amikor rám nézett. Olyan zavarban volt, ahogy hozzáértem és felsegítettem. Hát még, amikor észrevette, hogy tátott szájjal bámul rám. Nagyon édes volt. Mosolyt csalt az arcomra. Hosszú idő óta először tudtam őszintén mosolyogni.

Igen. Az ember elfelejt mosolyogni, ha elveszíti azt, ami a legdrágább volt számára. Bár évekkel azelőtt történt, én képtelen voltam elfeledni. Csak az üresség maradt, ami végigkísérte a napjaimat.

Próbáltam beletemetkezni a munkába, aminek meglett az eredménye. Az üzlet nagyon jól ment. Az üzletfeleim elégedettek voltak, ahogy az embereim és a megrendelők is. Mindenki, engem kivéve. Ahogy telt az idő, úgy hatalmasodott el rajtam a bosszúvágy. Három éve volt annak, hogy a rendőrségtől felhívtak. A családom súlyos autóbalesetet szenvedett. Anyám, apám és imádott húgom – mind meghaltak. Az autójuk megcsúszott, átszakította a korlátot és a vízbe zuhantak.

Egész életemben próbáltam erős lenni, először anya miatt, aztán a húgom miatt, akinek minden lépését őrangyalként vigyáztam. De akkor, abban a pillanatban mintha a szívemet szakították volna ki a helyéről. Elvettem a fülemtől a telefont és leejtettem. Elhagyott az erőm, lerogytam az ágyra. Mereven néztem a földön heverő telefonra, amiből még akkor is hallani lehetett, hogy engem szólongattak. Nem érdekelt. Az a kín, amit éreztem, erősebb, fájdalmasabb volt mindennél, amit valaha éreztem. Már akkor tudtam, hogy nem volt véletlen. Anyám gyakran mondogatta, hogy hiába léptünk le, „ránk talál, és annak nem lesz jó vége”. Ő óvott, amennyire csak tőle telt. Próbált új életet kezdeni, de a múltja elől nem menekülhetett.

A családom halálával én is meghaltam. Csak egy vegetáló test lettem. Lélek? Talán valaha nekem is volt, de az elhagyta a testemet azon a napon. Nem bírtam együtt élni a fájdalommal, amit az elvesztésük okozott. Mind közül a húgom halála fájt legjobban. Még csak tizenhat éves volt, egy gyerek. Bár ezt ő kikérte volna magának. De mégis kinek ártott ő? Mivel? Azzal, hogy pusztán létezett, és ezzel örömet okozott a körülötte élőknek?

Az a lány, ott a parkolóban, hasonlított rá. Még az ügyetlensége is. Amikor láttam őt elesni, azonnal felkaptam a fejem és rohanni kezdtem felé. Egy pillanatra azt gondoltam, hogy visszatért hozzám, hogy ő az.

– Mr. Cane! Ugye nem az történt, amire gondolok? Kérem, nyugtasson meg! – Johnson térített vissza elkalandozott gondolataimból. Kérdőn nézett rám a visszapillantóban.

– Ugyan már! Mégis, hová gondol – korholtam, majd rövid szünet után hozzátettem –, csak a húgomra emlékeztetett! – Behunytam a szemem, és újra elképzeltem az egész jelenetet. Tényleg, mintha őt láttam volna. A hosszú haja, a vékonyka, törékeny testalkata és az esetlensége, pont olyan volt, mint Rosie.

Tudtam, hogy Johnson nem hitt nekem. Én sem igazán hittem önmagamnak. Mosolyogtam, és ez feltűnt neki. Mindig mindenkinek a komoly, szigorú arcomat mutattam. A gyilkosság után eltűnt az a kedves kisgyerek, vagy éppen barát, akinek megismertek. Igen, gyilkosság volt. Abban egyetlen percig sem kételkedtem soha. Csak az éltetett, hogy egy napon eljön az én időm, amikor már elég erős leszek és elég hatalmam lesz. „Megfizet minden fájdalomért, amit anyának okozott, mindenért, amit velem tett, és a családom haláláért.” Napról napra egyre több keserűség és egyre hatalmasodó bosszúvágy élt bennem.

A hazafelé tartó út nagy részét a saját gondolatainkba merülve tettük meg. Csak egy telefonhívást intéztem el. A kölyök, Alex hívott, sürgősen beszélni akart velem. Már hónapokkal azelőtt beépült és naponta tett jelentést a dolgok alakulásáról, de éreztem, hogy ezúttal másról lesz szó. Miután közöltem vele, hogy egy óra múlva találkozzunk a szokott helyen, bontottam a vonalat. Elmerengtem azon, ahogy beszélt. Mintha félelem vegyült volna a hangjába, amit persze igyekezett titkolni előlem. De túlságosan is jól ismertem már.

Hajnali háromkor értem a Seattle-től mindössze néhány mérföldnyire fekvő erdei tisztásra. Azt a helyet nem ismerte senki, de jobbnak láttam, ha elővigyázatos maradok. Elővettem a kesztyűtartóból a fegyveremet és leellenőriztem, hogy töltve van-e, majd kibiztosítottam. A kocsiban ülve körbeforgattam a tekintetem, de nem láttam semmi gyanúsat, csak Alex közeledő sziluettjét.

– Szerintem jobb, ha eltűnünk innen! – közölte, miután bevágódott a kocsiba.

Kérdőn felvontam a szemöldököm, de közben beindítottam a motort. A város felé vettük az irányt. Alex szótlanul ült mellettem. Többször pillantottam rá, várva, hogy csak megszólal végre. Az arca elnyűttnek tűnt, mint aki húsz évet öregedett néhány hónap alatt, pedig mindössze huszonkét éves volt. Háromévnyi kemény kiképzés után döntöttem mellette. Nem sokan tudták volna végigcsinálni mindazt, amit ő. A legjobb emberem volt, és ha nem akartam volna annyira tartani a távolságot, akkor talán a legjobb barátomnak is mondhattam volna. De senkit nem engedtem közel magamhoz, mert az túlságosan fájdalmas tud lenni.

A percek óta tartó csendet a végén én törtem meg.

– Mi baj van, kölyök? – kérdeztem. Válaszul lehajtotta a fejét és a kesztyűtartót kezdte bámulni. Ettől rögtön ideges lettem – tudtam, hogy valami nagy ostobaságot csinált.

– Sajnálom, Chris!

– Mi a fenét sajnálsz? Mégis mit csináltál? – tört fel belőlem a méreg, ő meg úgy ült mellettem, mint egy óvodás kölyök, akit éppen sarokba állítottak. Nem értettem a reakcióját.

– Elszúrtam, de ígérem, hogy jóváteszem! – motyogta az orra alatt, majd rám szegezte tekintetét. – Esküszöm, hogy jóváteszem!

– Mondd már el végre, hogy mi az ördögöt műveltél!

– Találkoztam egy lánnyal, úgy három hete.

– Nem értem, ebben mi a probléma?

– Azt hiszem, szerelmes vagyok!

A szemöldököm felszaladt a homlokom közepéig. Nem tudtam eltitkolni a csalódottságomat. Leállítottam a kocsit egy bevásárlóközpont parkolójában.

– És? – kérdeztem érdeklődve. Tekintetem az övébe fúrtam, aztán leesett. Tudtam, mit akart mondani, ahogyan azt is, hogy esély sincs rá. – Ki akarok szállni! – bökte ki végül. – Kérlek, Chris, segítened kell nekem!

Csak csóváltam a fejem.

– Kölyök! – szóltam szigorúan. – Fel tudnád idézni, mi volt a legelső és legfontosabb szabály, amit a beépülésed előtt letisztáztunk?

– Ez nem ilyen egyszerű, Chris!

– De igenis, ilyen egyszerű! – förmedtem rá. – Mi… volt… az? – kérdeztem újra, egyenként hangsúlyozva a szavakat.

– Nincsenek érzelmek!

– Igen! Tudod, nem véletlen ez a legfontosabb szabály! – Ordítani tudtam volna tehetetlen dühömben. Joga volt szerelmesnek lenni, aminek más körülmények közt én is örültem volna. De nem voltak más körülmények. Mélyen beszívtam a levegőt, hogy elegendő oxigénhez juttassam az amúgy robbanásig feszült idegeimet. Már csak egy kis időt kellett volna kihúznia, akkor lett volna elegendő információnk. Alex még csak a kishalak között fickándozott, de én a nagyhalat akartam. Meg akartam fizetni neki mindenért. Az egész elcseszett életemért. És Alex volt az egyetlen, akiben megbíztam, akiről tudtam, hogy képes lesz végigcsinálni. De most úgy tűnt, hogy minden tervem romba dőlt, és kezdhetem elölről az egészet. Próbáltam lehiggadni, és beleképzelni magam az ő helyzetébe. „Hiszen ez az egész nem az ő élete, ebben az egészben ez a kölyök csak egy bábu! Persze azt meg kell hagyni, hogy rohadt jó fizetésért, de akárhogy is nézzük, az életével játszik.”

– Van itt még valami! – bökte ki nagy sokára. – Liam bulit szervez a haverjainak! Sokan lesznek ott, fiúk és lányok… Meghívtam Melissát!

Teljesen elfutotta az agyamat az ideg. „A szerelem tényleg ennyire elvakította? Hiszen a lány életével játszik, mégis, hogy gondolta ezt?” Lehajtottam a fejem és magamban elszámoltam tízig, mielőtt megszólaltam.

– Te nem vagy eszednél! – ordítottam, mert akkor már nem tudtam magam visszafogni. Hiába számoltam, az is egy baromság. Aki kitalálta, az soha életében nem volt még igazán ideges. – Elárulnád, mégis hogy gondolod mindezt? Ha őt is odaviszed, egy percig sem veheted le róla a szemed, viszont ha rá vigyázol, azzal nem jutunk előrébb! Az életével játszol, hát nem érted?

– Fejezed be, Chris! – fordult felém. Elhallgattam, mert meglepett a visszavágása. – Te csak saját magaddal vagy elfoglalva, csak a bosszúvágy hajt! Mit gondolsz, nekem nem fáj? Nekem nem hiányzik? A húgod volt a legjobb barátom, csak ezért voltam hajlandó belemenni ebbe az őrültségbe. Liam tudja, hogy Melissa van nekem, és már így is kezd gyanakodni. Ha most azt mondtam volna neki, hogy őt nem viszem magammal, akkor tuti nyomozni kezd utánam. Félek, hát nem érted? Rohadtul félek, és féltem őt is, ezért akarok kiszállni! – Lehajtott fejjel nagyot sóhajtott.

Tudtam, hogy igaza van. De addigra engem már teljesen elvakított a bosszúvágy. Nem törődtem senki érzelmeivel, mert nem akartam, nem hagyhattam, hogy az érzelmek irányítsanak. A gyűlöleten kívül mást nem tudtam érezni. Olyan voltam, mint egy szikla, vagy inkább, mint egy darab kő. Semmi más nem érdekelt, csak hogy tönkretegyem azt, akire még emberként sem voltam képes gondolni. Azt, aki tönkretette az egész életemet. És nem csak az én életemet, hanem sok százezer ember és család életét.

***

Felkavart a találkozásom Alexszel. Órákon át bolyongtam a városban, és közben a gondolataimban kiutat kerestem abból az egész szarságból. Több mint egy hónappal azelőtt láttam utoljára, de akkor még nem volt semmi baja. Életemben először nem tudtam, mitévő legyek. Mindketten sejtettük, ha beépült, elkerülhetetlen lesz, hogy kipróbáljon valamennyi drogot, amit Liam és a bandája kínálnak neki. De akkor, ott biztos voltam benne, hogy ráállt valamelyik szerre. Ujjaim görcsösen fonódtak a kormányra, úgy szorítottam, mintha az jelentette volna a kapaszkodót, a kiutat. „A fenébe is! Hiszen születése óta ismerem ezt a srácot!” A szomszédunkban nevelkedett és a húgom legjobb barátja volt, nem a szerelme, inkább amolyan lelki társ féle. Mikor Rosie meghalt, ő a mélybe zuhant velem együtt. „Azt hiszem eleget szenvedett már, megérdemli, hogy végre boldog legyen!” Amikor beépült, ígéretet tettem neki, hogy vigyázni fogok rá, megvédem őt, ha bajba kerül.

Rácsaptam a kormányra, aztán mintha a báró arcát láttam volna ott, püfölni kezdtem. Azt kívántam, bárcsak az a rohadék lett volna ott. Azt akartam, hogy szenvedjen, ahogy én szenvedtem életem minden percében, amit mellette kellett töltenem. „Hogy lehettem ennyire elmeháborodott, hogy ennek a… a valaminek a karmai közé küldtem Alexet?” Undor fogott el, valahányszor csak eszembe jutott, miket művelt velem és anyámmal, és persze mindenki mással. Az egy lelketlen démon volt, és én tálcán nyújtottam neki a kölyköt. Felfordult a gyomrom, amikor magam elé képzeltem, milyen kíméletlenül fogja kivégezni, ha megtudja, hogy ki ő valójában és miért van ott. Akkor már tudtam, hogy ki kell hoznom onnan Alexet. Méghozzá nagyon, de nagyon sürgősen.

Kezdett világosodni, mire hazaértem. Beálltam a kocsival a garázsba, leállítottam a motort, és percekig csak meredtem magam elé. „Ha Rosemary tudná, minek tettem ki a legjobb barátját az elmúlt hónapokban, soha többé nem állna szóba velem.” A helyzet iróniája egy lanyha mosolyt csalt az arcomra. Hiszen amúgy sem beszélhettem vele soha többé. Bementem a házba, kulcsaimat kivadásztam a zsebemből, és kidobtam az előszobaszekrényre. Egy pillanatra belenéztem a tükörbe. A látvány egy cseppet sem lepett meg. Éppen olyan elnyűtt képem volt, mint a kölyöknek. Megráztam a fejem és felsétáltam az emeletre, egyenesen Rosemary szobájába.

Hazaérve az első utam mindig oda vezetett. Végigjárattam a tekintetem a szobáján. Rózsaszín falak, hófehér bútorok. Keleti irányban hatalmas, padlótól a mennyezetig érő üvegportál. Tágas és világos. Imádott ott lenni, sokszor napokig ki sem jött onnan. Számtalanszor mesélte, hogy milyen gyönyörű a napfelkelte az ablakából és kérlelt, hogy tartsak vele. De én mindig későn értem haza a munkából, így többnyire hárítottam valamilyen indokkal a kérését. Egészen addig, mígnem egyszer pizsamában, köntösben és a bolyhos nyuszis papucsában, amelyek mindegyike természetesen rózsaszín volt, át nem csattogott a szobámba. Megragadta a karomat és kirángatott az ágyból, mondván, hogy ezt látnom kell. „Nem hagyom, hogy anélkül halj meg, hogy ezt látnád” – vágta oda vidáman.

A szobájában az ablak elé már kikészített két óriás méretű párnát. Az egyiket természetesen nekem. Mert ő mindig várt rám. Holtfáradt voltam és a pokolba kívántam az egészet, de ő olyan boldognak tűnt, amiért végre velem lehetett. Nem volt szívem elrontani az örömét azzal, hogy visszafekszem, így inkább letelepedtem mellé. Fejét a vállamra hajtotta és együtt néztük, ahogyan a nap első sugarai aranyszínbe vonták a Space Needle tornyot. Valóban elképesztő látványt nyújtott, amint a hatalmas narancsszínű korong centiről centire kúszott egyre feljebb az égen, reményt adva az embereknek egy újabb csodás napra. Ez volt az első, és egyben az utolsó együtt töltött reggelünk. Órákig beszélgettünk mindenféle apróságról, akkor jelentéktelennek tűnő dolgokról. Megígértem neki, hogy amikor csak tehetem, vele fogom tölteni azokat a hajnali órákat. A sors – vagyis egy bizonyos valaki – már nem adott arra lehetőséget, hogy betartsam a neki tett ígéretemet, mert aznap Rosemary a szüleinkkel együtt elköltözött az örök napfény országába, ahogy ő hívta a mennyországot. Az én kis angyalom, a kishúgom, angyallá vált. A húgom, akit én pelenkáztam, én tanítottam biciklizni, és akinek én rontottam el az első csókját azzal, hogy bevertem annak a srácnak az orrát.

Autóbaleset. Mondta a rendőrség. Autóbalesetnek álcázott gyilkosság. Mondtam én. Mi volt a válasz? Amíg nincs bizonyítékom, nem tudnak mit tenni. A nyomozás során ugyanis nem találtak szándékos emberölésre utaló jeleket, így lezárták az ügyet. De én tudtam, hogy nem volt véletlen. Az a bizonyos valaki tette, nevezzük egyszerűen csak bárónak, amúgy is úgy hívatta magát az embereivel. A báró személye egyet jelentett az ördöggel, vagy még nála is rosszabb volt. Ahová elért a keze, ott hulltak az emberek. Megölte a családomat. Elvett tőlem mindent, ami egy kicsit is fontos volt nekem. Bosszút esküdtem a haláluk napján, és azután is minden évben ugyanazon a napon.

Náluk jártam, vagyis a síremléküknél – azon a kis szigeten, ahol a partra sodorta Rosemary testét a víz –, amikor hazafelé tartva megpillantottam azt a lányt. Nagyon megijedtem, mikor láttam őt elesni. Olyan nagyon hasonlított Rosie-ra. Ő is folyton esett-kelt. Elmosolyodtam az emlékre. Én voltam az őrangyala, és nagyon élveztem azt a szerepet. Talán nincs is ember a földön, akinek olyan nagyon fontos volt a húga, mint nekem. Az a pici lány ott a parton, mintha Rosie-t láttam volna. Azok a rémült szemek! Amikor ijedt tekintetét az enyémbe fúrta, annyira szerettem volna magamhoz ölelni. Nem tudtam, miért, de egyszerűen késztetést éreztem, hogy vigyázzak rá. Nem is értettem, miért adtam neki a névjegykártyámat. „Még, hogy meginnék vele egy kávét!? Baromság!” Csak én mondhattam olyan hülyeséget, de az a kicsi lány megmosolyogtatott, pedig akkor már jó ideje nem volt képes rá senki. Egyszerűen nem tudtam kiverni őt a gondolataimból. Valamiért folyton ott lebegett előttem a sáros arca, azok a tágra nyílt őzikeszemek és remegő ajkai. Nem tudta leplezni a zavarodottságát.

Bevonultam a szobámba, hogy vegyek egy hideg zuhanyt – arra volt szükségem. Ki akartam űzni minden gondolatot a fejemből. Alexet, Rosemaryt és azt a lányt, aki kéretlenül fészkelte magát a gondolataimba. Miután hosszú percekig folyattam magamra a hideg vizet, rá kellett jönnöm, hogy az nem elég ahhoz, hogy az egész életemet elfelejtsem. Fáradt voltam, már az idejét sem tudtam, mióta nem aludtam rendesen. Zombiként éltem az életem. Hiába volt vagyonom, hiába volt saját cégem, nagy házam, több autóm, az mind nem számított, és szívesen odaadtam volna mind, ha cserébe visszakaptam volna a családomat.

Kiszálltam a zuhany alól, derekamra tekertem egy törölközőt és bementem a hálóba. Leroskadtam az ágyam szélére. Egy mélyről jövő sóhaj hagyta el a számat, és egy pillanatra behunytam a szemem. Kihúztam az éjjeliszekrényem fiókját, és megakadt a tekintetem a pisztolyomon. „Olyan rohadtul könnyű lenne! Mindössze egyetlen jól irányzott lövés, és véget érne ez a rémálom!” Belenyúltam a fiókba. Ujjaim rázártam a pisztoly markolatára és felemeltem. A csövet a halántékomhoz illesztettem. „Csak húzd meg azt a rohadt ravaszt és már vége is! Mi a francot hezitálsz ezen? Csak egy pillanat, és vége! Nincs több szenvedés, nincs több önvád, csak a nyugalom, semmi más!”

Próbáltam győzködni magam, hogy tegyem meg. De nem ment. Gyávaság? Lehet, ahogy az is, hogy csak féltem. Valahányszor megéreztem a cső végét a halántékomon, mindig a húgomat láttam magam előtt, amint vidáman mosolyogva táncolt, és az ujjával csalogatott, hogy tartsak vele. „Mennék én, olyan szívesen mennék!” És akkor hirtelen Alexre gondoltam. „Áh, nem! Az a kölyök nem érdemli meg, hogy cserbenhagyjam. Ha most végeznék magammal, azzal az ő koporsójába is beverném az utolsó szöget.” Elvettem a pisztolyt a halántékomtól, és teljes erőből a falhoz vágtam.

– Neeeem! – ordítottam, arcomat a kezeimbe temetve. Újra leroskadtam az ágyamra, elővettem az altatószeres dobozomat és öntöttem pár tablettát a kezembe. Talán kettőt vagy hármat. Bevettem a számba, és egy pohár whisky kíséretében lenyeltem, majd hátravágtam magam az ágyon és vártam, hogy végre magával ragadjon az üresség.

Alice

„Nincsenek véletlen találkozások,

Mindenkit okkal sodor felénk a sors!”

Hrna-Herczog Évi

Hazaérve felmentem Mel szobájába. Ő már ágyban volt, a hasán feküdt és úgy tűnt, hogy alszik, így megpróbáltam betörő módjára belopózni. Felkaptam az alvós pólóm és a fürdőszoba felé vettem az irányt, ami a szobából nyílt. „Hál’ Istennek, egyelőre megúsztam a faggatózást” – futott végig az agyamon. A következő pillanatban azonban sikerült jókorát belerúgnom az íróasztal lábába. Felszisszentem a fájdalomtól, de nem mertem hangosan jajgatni, mert tudtam, ha Melissát felébresztem, akkor lőttek az alvásnak, pedig annyi izgalom után igazán rám fért volna.

– Alice?! Hát hazaértél végre! – suttogta Melissa. „Na, ne már, ettől féltem!”. Felült az ágyban, és felkapcsolta az éjjeli lámpát. – Mi a csuda történt veled? Hol voltál ilyen sokáig? – Már kezdődött is a faggatózás. Életemben nem találkoztam még egy olyan kíváncsi teremtménnyel, mint az unokahúgom.

– Csak a parton, ahogy már a telefonban is mondtam! – dörmögtem. – Megyek zuhanyozni, aludj csak! Reggel találkozunk!

A fürdőszobában magamba roskadva álltam, és az elmúlt óra eseményein töprengtem. Belenéztem a tükörbe. Merész húzás volt ez tőlem. „Oh, jaj, csodás látvány vagyok!”. Az arcomra rászáradt a sár, amit nem sikerült letörölnöm. A hajam szörnyen nézett ki, mint egy hatalmas szénaboglya, amit csak úgy összedobáltak. A ruhámról már nem is beszélve. Levetkőztem, a földre dobáltam a holmimat és beléptem a zuhanyzóba. „Hm, ez nagyon jó!” – sóhajtottam elégedetten.

Isteni érzés volt a forró víz alatt állni. Vagy tizenöt percen keresztül folyattam magamra a vizet, megmostam a hajam Melissa mandula illatú samponjával, közben Joshra és Chrisre gondoltam. „Miért kellett találkoznom velük, és miért pont most? Két ilyen jóképű pasi! És bár Josh olyan nekem, mintha a bátyám lenne, az a csók, ami elcsattant köztünk, nagyon felkavart. Nem akarok barátságnál komolyabb érzéseket táplálni senki iránt. Már a barátság is sok. Nem is értem, minek keveredtem én ebbe bele. No és Chris? Hát ő már egyetlen érintésével is olyan szikrákat gyújtott bennem, aminek az emlékétől képtelen leszek valaha is megszabadulni.” Ezernyi gondolat kavargott a fejemben. „Chrisszel nem valószínű, hogy valaha is újra találkozom, Josh-sal meg ugyan tartani fogom a kapcsolatot, de a következő éveinket a kontinens két végében fogjuk tölteni, ami talán elegendő távolság lesz ahhoz, hogy a kapcsolatunk továbbra is baráti maradjon.”

Megráztam a fejem, mintha az segített volna kitisztítani a gondolataimat. Elzártam a vizet, kiléptem a zuhany alól, és magamra terítettem a törölközőt.

– Mesélj! – szólalt meg az ajtóban állva Melissa, ellentmondást nem tűrő hangon. Megugrottam ijedtemben, és elejtettem a törölközőt. Idegesen kaptam újra magamra, és szúrós szemeket meresztettem Melre.

– Mi a fene bajod van? Muszáj folyton rám hoznod a frászt?

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni, de nagyon kíváncsi vagyok! Meséld már el, hogy mi történt!

– Ne már, Mel, most nem, fáradt vagyok! Majd reggel minden részletbe beavatlak! – ígértem, mire felcsillant a szeme.

– Minden részletbe! – mormogta álmosan.

– Igen, minden részletbe! – ismételtem.

– Szavadon foglak!

– Oké! – bólintottam, így Mel visszabújt az ágyba. Megúsztam a támadást – egyelőre!

***

Néhány órával később az ablakon beszűrődő nap fénye és melege lágyan simogatta az arcomat. Kellemes ébresztés volt. Kinyitottam a szememet és az órára pillantottam. „Francba, még csak fél hét? Mi a búbánatért nem tudok aludni?” Hajnal háromkor még a plafont bámultam, mert képtelen voltam álomba merülni, majd alig pár órányi alvás után ott folytattam, ahol előző este abbahagytam. Oldalra fordultam. Melissa a takarójába temette a fejét, még mindig az igazak álmát aludta. Az ő ágyában töltöttük az éjszakát mindketten. Mindig így volt, amikor elmentem hozzájuk. Az ágya olyan hatalmas volt, hogy akár három ember is kényelmesen elfért volna benne. Többször is eltöprengtem azon, hogy minek kellett neki akkora, de inkább nem firtattam. Nem szerettem volna felébreszteni, így óvatosan másztam ki az ágyból és belopakodtam a fürdőszobába. Ezúttal sikeresen, mindenféle baleset nélkül hajtottam végre az akciót. A tükörbe nézve nyugtáztam, hogy már sokkal jobban tetszik, amit látok. A szemem alatti sötét karikákat leszámítva, amit sehogy nem tudtam eltüntetni. A fejem is lüktetett a fájdalomtól. Gyorsan felöltöztem, magamra kaptam egy szabadidőruhát és kiosontam a szobából, le a lépcsőn. Marie és Jeff már elmentek otthonról. Náluk soha nem létezett hétvége, vagy munkaszüneti nap. Egy kávézót működtettek családi vállalkozásként a közelben. Melissa egész nyáron ott szorgoskodott.

A konyhába mentem és töltöttem magamnak egy csésze kávét. „Apának be szokott válni fejfájás ellen, talán nekem is.” Amíg a kávém a mikróban melegedett, észrevettem egy cetlit az asztalon, amit Marie írt:

„A tegnap este után még átgondoljuk a ma esti bulit!”

„Oh, bárcsak nemet mondanának!” – futott végig az agyamon. Én amúgy sem akartam menni. De tudtam, hogy Melissa úgyis meggyőzi őket. Világ életében megkapott mindent, amit csak akart. Az asztalnál ülve bambultam kifelé az ablakon. Néztem, ahogyan ébredezik az utca. Lassan kortyolgattam a kávémat, mert túl forróra sikeredett, közben ujjaimmal a csésze szélén játszottam és elmerültem a gondolataimban. Minél jobban ki akartam verni a fejemből azt a két fiút, annál inkább ott lebegtek előttem. A csókom Josh-sal és Chris érintése. Egyszerűen belém égett.

Néhány perccel később Melissa fehér selyemköntösébe burkolózva libbent le a lépcsőn, olyan kecsesen, akár egy baletttáncosnő. Mikor odaért, elé toltam a cetlit.

– Ne aggódj, ezt majd én elintézem! – jelentette ki vidáman. „Aha, én is ettől félek” – gondoltam, de ő már témát is váltott. – Minden részletet hallani akarok! – Kíváncsi tekintettel fürkészte az arcomat.

– Szóval, találkoztam egy pasassal! – kezdtem.

– Tudtam, tudtam! – kiáltotta vigyorogva. – És? Milyen? Jóképű? Gazdag? – hadarta. „Igen, Melissa és az ő gazdag álompasijai, gondolom, ennek az Alexnek is van mit a tejbe aprítani, vagy legalábbis a szüleinek.” Mel mindig is úgy vélte, hogy a tökéletes kapcsolatnak egy titka van: a pasi legyen gazdag és jóképű. Ezen kívül más már nem is számított.

– Melissa, kérlek! – fintorogtam.

– Ne haragudj, csak olyan izgatott lettem! Mesélj!

– Nem is tudom, hol kezdjem.

– Mondjuk, a legelején.

– Oké. Szóval, a legeleje… Meséltem már neked Joshról?

– Nem. Este semmit sem voltál hajlandó mondani – duzzogott.

– Ja, nem, vele nem tegnap találkoztam – motyogtam elmélázva.

– Hát?

– Rendben, de ígérd meg, hogy nem nevetsz ki!

– Becsszó! – Melissa bal kezét a szívére tette, jobb kezét a magasba emelte, és egy vigyort elfojtva tett ígéretet.

Igyekeztem összeszedni a gondolataimat.

– Na, szóval! Úgy három hete egyik nap úgy döntöttem, hogy kihasználom a jó időt, és biciklivel mentem el bevásárolni a vacsorához. Nagyon élveztem a napsütést, akkor még nem volt olyan meleg, mint az elmúlt napokban. A járdán tekertem, és közben kerülgettem az embereket. Időközben már annyira elméláztam a gondolataimban, hogy nem is érzékeltem a külvilágot, talán azt is elfelejtettem, hogy egy bicikli van a fenekem alatt, mígnem egyszer csak szembe jött velem egy villanyoszlop. Persze csak utólag derült ki, hogy az volt – sóhajtottam Melissa kuncogását hallva. – Ne nevess! Megígérted, hogy nem nevetsz ki – korholtam, erre látszólag abbahagyta a vigyorgást és a kezeit a szája elé emelte, de a szemei ragyogtak. Tudtam, hogy úgyis nevetett. – Egyszóval nekidurrantottam úgy rendesen, és ha ez még nem lett volna elég, sokak füle hallatára még bocsánatot is kértem tőle, azt hittem, hogy elütöttem valakit. Természetesen rendesen beütöttem a fejem, és a bicajom kereke is totálkár lett. – Erre Melissa nem bírta tovább, hahotázni kezdett, ami engem is nevetésre késztetett. Utólag valóban eléggé nevetségesnek tűnt a történet, de abban a pillanatban szörnyen éreztem magam. Mindig is tudatában voltam az ügyetlenségemnek, már elmúltam kétéves, mire egyáltalán megtanultam járni, de életemben nem égtem még úgy be, mint akkor. És nem sokkal utána sikerült egy újabb hasonlót is produkálnom. A nevetéstől könnyek szöktek a szemembe, amiket próbáltam elfojtani, és tovább meséltem. – Miközben próbáltam összeszedni magam a földről és felsegíteni a bicajomat, egy srác lépett oda, hogy segítsen.

– Ő volt Josh! – vágta rá Melissa.

– Igen! Bár akkor még nem mondta meg a nevét.

– Hogyhogy? Hát nem mutatkozott be?

– Nem, de lehet, hogy megtette volna. Fel akart segíteni, csak én nem hagytam. Ideges voltam és megráztam a fejem, nem engedtem, hogy hozzám érjen, mert amikor a szemébe néztem, valahogy… öö… nem is tudom, olyan fura képet vágott, csak bámult rám, mint egy birka, azokkal a barna szemeivel. – Ahogy felidéztem, magam előtt láttam az egész képet. Melissa az ajkát harapdálva lelkesen figyelte, milyen beleéléssel mesélek. – Elkaptam a fejem, mert egyrészt totál idiótának éreztem magam, másrészt, mert ott állt előttem egy olyan jó pasi, amilyennel korábban még soha nem találkoztam. Tudod, mint akik a magazinok címlapján szerepelnek. Magas volt, izmos és kedves, és még sorolhatnám. És nekem muszáj volt totál hülyét csinálnom magamból. Érted ezt, Mel? Úgyhogy jobb híján összeszedtem minden bátorságom, felpattantam, és amilyen gyorsan csak tudtam, felszívódtam…

Nem tudom, mi ütött belém, hogy ilyen bizalmas információkat osztottam meg Melissával. A pasik addig nálam tabu téma voltak, nem beszéltem róluk senkivel. Miután találkoztam Josh-sal, a világom felfordult. Rájöttem, hogy képtelen leszek majd betartani a magamnak tett ígéretemet. Maximum, ha elvonultam volna apácának. Habár ott nem biztos, hogy örültek volna a tetkómnak. Igen, elég nagy az esélye annak, hogy elzavartak volna, tekintve, hogy szárnyakat tetováltattam magamnak. A minta elég nagy volt, mert szinte a teljes hátamat beterítette, a lapockáimtól egészen a fenekemig. Anya hívott mindig Angyalkának. Igazából nem nagyon látszott, de a lapockáimnál mindkét oldalt beletetováltattam a nevét a szárnyaimba: Evelyn. Ha az apám rájött volna, mi díszeleg a hátamon, tutira megölt volna.