Borító

Címoldal

Bereczki Enikő

A rejtélyes
Z generáció

Együttműködés a mai
tizen- és huszonévesekkel

Copyright

© Bereczki Enikő, 2022

Szerkesztette: Greff András
Borítóterv: Rajnai Rebeka

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

ISBN 978 963 565 379 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ajánlás

Örökifjú édesapám
és nővérem emlékére

Előszó

Kétgyerekes anyaként és negyed évszázada televíziósként számomra különleges jelentősége van annak, hogy milyen minőségben kommunikálunk egymással, bármilyen jellegű kapcsolatunkról legyen is szó: magánemberi vagy kollegiális viszonyainkról, generációs társainkról vagy eltérő korosztályok képviselőiről, hasonlóan vagy radikálisan másképp gondolkodó emberekről, illetve privát vagy közszereplői megnyilvánulásokról.

Sokat küzdök ezzel, ahogy mások is, de azt az egyet ma már biztosan tudom, hogy a sikeres kommunikáció feltétele – tehát sikeres kapcsolataink alapja is – a másik ember gondolatainak és világának megértése. Nem feltétlenül az elfogadása, hanem egy őszinte „mentális séta” a másik életében, gondolataiban, szívében, szokásaiban. Ez nyitott odafordulást jelent a másik felé, olyan helyzeteket, amelyekben nem rettegünk attól, hogy esetleg magunk is változunk, sőt esetleg elbizonytalanodunk addigi nézeteinkben. Ettől nem omlik össze a világ, sőt csökken a szorongás, ha az ismeretlen nem ismeretlen többé. Akkor is, ha továbbra sem igazán tetszik, amit már értek végre. Hiszen a megértés után már van miről és hogyan beszélnünk.

Anyaként természetes, hogy a legfontosabb számomra, értem-e a gyerekeimet, és ők értenek-e engem. A családi értékeken és tapasztalatokon túl vajon mik és kik formálják a gyerekeim szemléletét, és mennyit fogok fel digitális világukból, amelyben élnek? Tudok-e jól beszélgetni velük arról, hogy mi érdekli őket, és mi nem? Miért mozgok idegenül az ő terepükön, miért tart nekem percekig, hogy leessen a tantusz egy TikTok-poén lényegéről, miközben a lányom már könnyesre kacagja magát? Ezekre a kérdésekre – és ezer másikra – segít válaszokat találni Bereczki Enikő könyve. Ajánlom tehát mindenkinek, akinek nagyon fontos a megértés, és különösen fontos a gyerekei, unokái, tanítványai vagy fiatal munkatársai megértése.

Bereczki Enikő nagyon átfogó körképet ad a fiatalok digitális szokásairól, az örömeiktől a rájuk leselkedő veszélyekig, miközben abban is segít – konkrét ötletekkel, javaslatokkal is –, hogy mi magunk hogyan adhatjuk át a fiataloknak idősebbként, tapasztaltabbként azokat az értékeinket, amelyeknek ők is hasznát vehetik. Enikő minden szempontból hiteles, hogy ebben az egymásra találásban segítsen: nemcsak tanulmányokból és kutatásokból szerzett tudása miatt, hanem mert pedagógusként, mentálhigiénikusként és a felnőttképzésben folyamatosan dolgozik fiatalokkal. Könyvéhez több mint 20 influenszerrel és számos elismert szakemberrel készített interjút. Az itt megszólaló influenszerek egy része személyes ismerőse, akikkel ifjúságvédelmi kampányokon és egyéb programokon is dolgozott. „Pán Péter Stop!” nevű, népszerű blogján hatalmas ismeretanyagot halmozott fel a témában.

És ami nekem különösen fontos: nemcsak a középosztálybeli gyerekek digitális szokásait ismeri, nemcsak olyan fiatalok foglalkoztatják, akik a társadalmi elit tagjai lesznek nemsokára, hanem azok is, akik rosszabb esélyekkel indulnak az életben – és mindaz, ami a digitális korban durvább szakadékot eredményezhet különféle világaink közt, mint bármikor korábban.

Enikőt közel egy évtizede ismerem. Több kampányban is segítettük egymást az évek során, dolgoztunk közösen tévéstúdiókban, forgatásokon, konferenciákon. Sokat tanultam tőle már eddig is a Z generáció által használt különféle közösségi oldalakról, platformokról, játékokról, az őket befolyásoló influenszerekről. Sokrétű szakmai tapasztalatainak köszönhetően, gyakorlatias példáin és nyitottságán keresztül, rendkívül árnyalt képet kapunk a Z generációról. A sokszínű digitális világ démonizálása helyett szórakoztatóan segít a megértésben, hogy a könyv végére érve megszűnjön az értetlenségünk és tehetetlenségérzésünk a fiatalokkal kapcsolatban, és hatékonyabb eszközökkel tudjuk támogatni őket, nyitni feléjük.

Bombera Krisztina

Bevezetés

Ki ismeri a Z generációt?

Nemrég tanúja voltam, amint egy több száz fős cégnél az új stratégia megvitatása közben az egyik vezető kertelés nélkül megjegyezte, hogy ő bizony nem hisz a generációs szakadékok létezésében. A helyzet iróniája az volt, hogy a megbeszélés (ezt a szót persze csak félve használom, mert a fülemben visszacseng, amint egy huszonkét éves kollégám szóvá tette, hogy ez a szó már olyan „boomer”) következő napirendi pontja éppen arról szólt, hogy a kulcsfontosságú teljesítménymutatóik miért épp a fiatalokat megcélzó szolgáltatásoknál nem hozzák a várt számokat.

A generációs szakadék létezése nem hit kérdése. Mióta világ a világ, a fiatalok és az idősebbek máshogy gondolkodnak és viselkednek. Minden makro- és mikroközösségnek, amelyben különböző korosztályú csapattagok dolgoznak vagy élnek együtt, vagy amely eltérő generációhoz tartozó célcsoportoknak nyújt szolgáltatásokat, fel kell készülnie rá, hogy a fiatalok merőben más szokásokkal, elvárásokkal léphetnek fel, mint elődeik. A negligálás, az elzárkózás elhibázott stratégia.

Nemcsak a munkahelyeken okozhatnak fennakadást a generációs különbségek, hanem otthon és az iskolában is. A hozzáállásunkon azonban nagyon sok múlik. Ezt jól példázzák a „Van-e élet a közösségi médián túl?” címmel egy szervezet felkérésére tartott rendhagyó osztályfőnöki órám után történtek. A diákok interaktív workshopon vettek részt, amelyet a tanárok a hátsó padokból követtek. A végén két, már nyugdíj felé közeledő tanárnő hálálkodott, hogy bepillantást nyerhetett diákjai mindennapjaiba, és olyan információkhoz jutottak, amelyekről már többször hallottak ugyan rejtélyes foszlányokat a tanulók beszélgetéseiből, de jelentésükről fogalmuk sem volt. Ugyanekkor egy negyvenes tanár büszkén megjegyezte, hogy ő eddig sem volt képes és ezek után sem lesz hajlandó megnézni diákjai egyetlen kedvenc youtuberét, tiktokerét sem, mivel ezek a csatornák egytől egyig értéktelenek, tele vannak szennyel. Ezzel egy vita vette kezdetét arról, hogy az idősebb nemzedékeknek érdemes-e – és ha igen, mennyire – figyelniük a mai fiatalok online szokásait, imádott influenszereit, jelenlétét a közösségi médiában.

A szópárbaj eszembe juttatta egy osztályfőnök kissé bosszús írását:1 a nagy erőkkel Erdélybe, Csehországba, Selmecbányára és Magyarország gyönyörű helyeire szervezett osztálykirándulás fő konklúziója diákjai számára nem az, hogy milyen jó helyeken jártak, milyen nagyszerű emberekkel ismerkedtek meg: „és még csak nem is az, hogy végre beszélgettem egy jót az egyik osztálytársammal, akivel 4 év alatt egyetlen kukkot se szóltunk egymáshoz. Hanem az, hogy Prágában lehet abszintozni, Erdélyben pedig olcsó a pálinka […]”. Majd így folytatta: „Mégis szervezünk kirándulásokat, próbálunk a problémákról beszélgetni, mert enélkül nemcsak a gyerekeink lesznek elveszettek, hanem mi veszítjük a legtöbbet: a gyerekeinkkel való kapcsolatunkat.” Ezzel rendkívül találóan rátapintott valami lényegesre: a 21. század nemzedékeinek mindennapjai olyan értelemben is átalakulnak, hogy erőfeszítést kell tenni annak érdekében, hogy ne veszítsük el a kapcsolatot a fiatalabbakkal, illetve végső soron egymással.

Sokan, akik már átléptük a negyedik ikszet, kíváncsiak vagyunk rájuk, számítanak nekünk – de amikor arra kerül a sor, hogy szót értsünk velük, elveszetteknek érezzük magunkat, zavarban vagyunk, izzad a tenyerünk, és azon hezitálunk, vajon felhívhatjuk-e őket telefonon, vagy inkább Messengeren küldjünk nekik egy üzenetet. Nem értjük a vloggerek, youtuberek, instagrammerek, tiktokerek sajátos szavajárásaival teletűzdelt beszédüket. Márpedig ha szeretnénk megérteni, megismerni őket, akkor nem nyugodhatunk bele ebbe, nem legyinthetünk lemondóan, hogy ők már úgyis egy másik nyelvet beszélnek.

Felmerülhet a kérdés: ha nem mi, akkor ki ismeri a Z generációt (vagyis az 1996–2009 között született fiatalok nemzedékét)? A kérdés megválaszolása könnyebb, ha elgondolkodunk egy újabb kérdésen: kivel és hol töltik el a legtöbb időt a mai 13–26 évesek? Nyilvánvalóan a kedvenc online platformjaikon, YouTube-, TikTok-, Instagram-sztárjaik performanszai előtt, közben kommentelve és egymással csetelve. Ha osztálykirándulásra nem is tudunk elmenni velük mindannyian, arról azért lehet beszélgetni, hogy mi is történik velük életüknek abban az időszakában, amelyet tőlünk távol, valamilyen képernyő előtt töltenek. Ez az időmennyiség pedig nem kevés, főleg, miután egy világjárvány kényszerített kamaszok és huszonévesek millióit arra, hogy a megszokottnál (körülbelül napi 3-4 óra) is több időt (minimum napi 8-10 órát) töltsenek az online térben.

A Z generáció online világban befutott idoljai rengeteget tudnak mesélni nekünk arról, milyenek is a mai rejtélyes fiatalok. Az ő tartalmaikat fogyasztják, velük vannak interakcióban a live-okon (élő adásokon), a streameken (közvetítéseken), az ő posztjaik alatt szavaznak, veszekednek vagy éppenséggel hasznos információkat cserélnek egymással. Ezért e könyvben népszerű youtuberek, tiktokerek, tartalomgyártók is megosztják velünk felbecsülhetetlen tapasztalataikat, tanulságos történeteiket. Kiválasztásukban nem a nézettségi és követői szám volt a döntő (bár többségükre igaz, hogy körülbelül egy-egy nagyváros lakosságának megfelelő számú fiatal követi őket), hanem arra törekedtem, hogy minél változatosabb stílust, tartalmat, témát és szemléletmódokat tárhassak fel az olvasók számára a velük készített interjúrészleteken keresztül.

Bár a könyv „főszereplői” a Z nemzedékhez tartozó fiatalok, nem ragaszkodtam mereven csakis ehhez a körhöz, így olyan Y generációs véleményvezéreket is megszólaltattam, akik a fiatalabb nemzedékek tömegeire is óriási hatással vannak. Nyilatkoznak továbbá egyéb nemzedékekbe tartozó szakemberek, vezetők, tanárok és ugyan nem influenszernek számító, de egy-egy témában valamilyen értéket képviselő fiatalok is. Mindezt egyrészt azért teszem, hogy tágabb kontextusba helyezve jobban megérthessük a Z generáció tagjait, másrészt amennyiben ők is kezükbe veszik ezt a kötetet, előbbre léphessenek önismeretben, és beleláthassanak az idősebbek generációs jellemzőibe. A Z generáció tagjai által gyakran használt, a könyvben is szereplő rétegnyelvi kifejezések megértését pedig a könyv végén egy miniszótár/glosszárium segíti.

A családban, az online térben, a munka világában, az üzleti szférában és az oktatásban is gyakran felmerülhetnek olyan, generációs különbségekből adódó feszültségek, amelyeket ma már lehetetlen figyelmen kívül hagyni. A könyv egyes részei ezeken a területeken nyújtanak segítséget. Mert ha a különböző nemzedékekhez tartozók hajlandóak egymást megismerni, meghallgatni, és képesek együttműködni, akkor sokkal sikeresebbek lehetnek, mint a csak homogén generációs csoportokból álló közösségek és munkahelyek.

Különféle tanácsok, szakmai tippek is belekerültek a könyvbe olyan kérdések alapján, amelyekkel egyéni konzultációkon vagy előadásaim, workshopjaim után gyakran megkeresnek aggódó szülők, tanárok vagy vállalatvezetők, akik tanácstalannak érzik magukat, ha fiatal beosztottaikról van szó.

Fontosnak tartom mindjárt az elején felhívni a figyelmet rá, hogy a Z generációra, mint minden nemzedékre, igaz, hogy nem teljesen egységes. Tagjai között is vannak szupergazdagok, mélyszegénységben élők, sikeres innovátorok, startuperek és szakma- vagy munkanélküliek, vannak ki- és bevándorlók, és valamilyen kisebbséghez tartozók. A könyv terjedelmi korlátai miatt csak említés szintjén térek ki azokra a fiatalokra, akik nincsenek jelen az online térben. Elsősorban a mai fiataloknak arra a nagy szegmensére fókuszálok, amellyel a munkahelyeken, a kisebb és nagyobb vállalatok irodáiban, az iskolákban és a legtöbb családban nap mint nap találkozunk.

A Z generáció online térben is jelen lévő tagjai sokban hasonlítanak egymásra, de természetesen köztük is minden fiatal más egyéniség, és az élethelyzetek is különbözőek – ezért óva intek bárkit attól, hogy a könyvben szereplő javaslatokat automatikusan, gombnyomásszerűen, előzetes mérlegelés nélkül próbálja alkalmazni. Megkerülni azonban nem lehetett őket. Tapasztalom, mert rendszeresen kapok felkéréseket gyakorlatközpontú előadások, foglalkozások megtartására olyan, a Z generációval kapcsolatos, nagy médianyilvánosságot kapott hírek, cikkek megjelenése után, amelyek felkavarják vagy megijesztik az embereket.

Nincs mit tagadni, valóban nem könnyű a mai fiatalok élete, számtalan veszély leselkedik rájuk, amelyekről az idősebb generációk viszonylag keveset tudnak. Hasznos, ha ezek a tudnivalók minél szélesebb rétegekhez eljutnak, hiszen az ismeret, az információ már maga is nagy lépés ahhoz, hogy nagyobb áttörést érjünk el.

Az ilyen jelenségekre gyakori reakció a felháborodás, a sajnálkozás, a tehetetlenség vagy épp a szörnyülködés. Ezek mind úgynevezett helyettesítő vagy parazita érzelmek, amelyeket Eric Berne tranzakcióanalízis-elmélete szerint hiába élünk meg, nem segítenek rajtunk, csak az energiánkat emésztik fel.² Az információ tehát önmagában nem elég: eszközökre, problémamegoldó gyakorlatokra van szükség. A könyvben szereplő szakmai javaslatok viszont csak akkor hatékonyak, ha vesszük a fáradságot, hogy személyre szabjuk őket, és nem spóroljuk meg a mérlegelést.

Ezzel a kötettel az a szándékom, hogy oldjam a harminc évnél idősebbekben a Z generáció tagjai iránt táplált bizonytalanságot, tartózkodást, esetleg félelmet. A könyvben szereplő példák, kutatási adatok, tanácsok, interjúrészletek mind azt a célt szolgálják, hogy az olvasó előtt feltáruljon a fiatal nemzedék rejtett világa, a velük való hatékony kapcsolódáshoz pedig olyan jótanácsok, módszerek közül választhasson, amelyekkel megkezdődhet a generációk közötti válaszfalak áttörése. Reményeim szerint amellett, hogy segít a fiatalok iránti előítéleteket lebontani, a kölcsönös megértést is előmozdíthatja, és így a Z generációsok több lehetőséghez juthatnak, az ő szüleik és nagyszüleik generációja pedig szintén gazdagodik a jövő problémáinak megoldásában.

I. rész divider

Generációs viszonyok a családban

1. fejezet

Mit nevezünk nemzedéknek?

Intergenerációs tréningjeimen olykor egy adott nemzedék ifjúkori sztárjainak, tinibálványainak képeivel, videóival szemléltetem az adott generáció fiatalságára jellemző korszakot. Míg például Sápi Vivit, Wishper Tont, Trunk Tomit, Győrfi Danit és Liszkai Márkot a fiatalabb Z generációsok ugyanolyan hisztérikus sikollyal fogadják, mint egykor a Beatles-rajongók John Lennont és zenésztársait, az idősebb nemzedék tagjainak ezek a nevek semmit sem mondanak. Hasonlóképpen: általában 20 egyetemista fiatalból egynek sikerül azonosítania képről Karády Katalint vagy Jávor Pált. Olykor még az időben közelebbi sztárok, a Neoton, a Beatrice, az Első Emelet tagjainak, esetleg a Linda vagy a Szomszédok sorozatok szereplőinek felismerése is gondot okoz. Amikor könnyítésképp a netflixes A Korona (The Crown) című sorozat II. Erzsébet királynőjét játszó Claire Foy színésznő képét vittem el nekik, majdnem teljes volt a siker, eltekintve attól, hogy a mellette álló Billy Grahamet játszó Paul Sparkst Fülöp hercegnek vélték. A nagyszüleik nemzedékében világhírűnek számító amerikai prédikátorról már semmit sem tudtak.

Joggal fogalmazódhat meg bennünk: de hiszen mindig is voltak generációs ellentétek, sőt szakadékok! Miért lennének ez alól a 21. századi emberek kivételek? Ám azt nem szabad elfelejtenünk, hogy a mostani legfiatalabb és legidősebb korosztály közötti különbség különösen kirívónak látszik. Ahogyan Miklya Luzsányi Mónika is megfogalmazza „Eljött a trollpapák kora?” című írásában:1 „Ez a generációs szakadék valahogy más, mint ami apáink és közöttünk volt. Mintha mélyebb, súlyosabb lenne, mintha nehezebben lehetne megtalálni a közös hangot, a generációk közös nyelvét.”

Az internetes robbanás, az új ipari forradalom számos hozadéka közül az egyik az lett, hogy többet foglalkozunk generációs kérdésekkel is. Alig pukkantak a pezsgősüvegek 1999 szilveszterén, a millennium környékén születetteknek, ha úgy tetszik, az Y generációsoknak máris kiemelkedő figyelmet szentelt a nyugati civilizáció. Könyveket, tanulmányokat írtak róluk, és szinte nem jelent meg úgy újság, hogy ne foglalkozott volna valamilyen aspektusból legalább egy cikk ezzel a nemzedékkel. A trend folytatódott a még fiatalabbakkal, és ma már leginkább a Z generációt szeretnénk megismerni, amelyet az amerikai szakirodalom egy ideig egyszerűen csak posztmillenniumi nemzedékként tartott számon. Piackutatók, szociológusok, marketingesek a megváltozott fogyasztói szokásaikat kutatják, tekintve, hogy bár az ehhez a generációhoz tartozók közül nem mindenki keresőképes, a családokban a szülők az ő véleményüket is kikérik vásárláskor. A bankszektor például számos szolgáltatással az ő igényeiket szeretné kiszolgálni – csakhogy nem könnyű azonosítani, éppen hol érdemes őket megszólítani. Számtalan vezető, HR-es és munkáltató küszködik azzal, hogyan tudná bevonzani, motiválni, megtartani őket. Konferenciák, workshopok tucatjait rendezik a legifjabb nemzedékek köré. Én is tapasztalom, hogy egy-egy fiatalokról szóló aktuális médiaszereplés, cikk, sőt akár még rövidebb közösségimédia-poszt is mekkora érdeklődést vált ki a piaci szereplők és a magánemberek körében is.

Generációkat formáló korszellem

Ahhoz, hogy megértsük, miért más a mostani generációs szakadék, mint a korábbiak, először nézzük meg, hogy mi határozza meg egy-egy nemzedék „születését”. A generációkat érintő kérdések megalapozásánál kiindulópontnak tekinthetjük Karl Mannheim (Mannheim Károly) 1928-as, „A nemzedékek problémája” (Das Problem der Generationen)⁴ című tanulmányában leírt generációdefiníciót. A magyar származású szociológus a generációt nem csupán a kronológiai egyidejűség, hanem egyéb összefüggések tekintetében határozza meg. A generációs közösségalkotás feltétele szerinte a közös történelmi, társadalmi térhez és időhöz tartozás, a részvétel az azonos kulturális közegben, így az adott kor eseményeinek azonos érzékelése. Közös nemzedékhez szerinte csak azok tartozhatnak, akik ugyanabban a történeti-társadalmi térben – „ugyanabban a történeti életközösségben” – születtek és nőttek fel.

A fiatalkori közös tapasztalatokon, eseményeken, élményeken alapuló közös sors által lesznek részesei ugyanazon korosztály tagjai egy nemzedéki kultúrának. Azonos életkorban – mégpedig az identitás alakulásában meghatározó serdülőkorban – érik őket azonos hatások, és ezek teszik lehetővé az egymásra hangolódást: így alkotnak homogén egységet és különülnek el az őket megelőző nemzedéktől. Mannheim szerint az első, öntudatlan világnézetnek is fundamentális befolyása van egy korosztály generációvá alakulásában: „Az első benyomások túlsúlya még akkor is eleven és meghatározó, ha az élet egész későbbi menete nem más, mint az ifjúkorban befogadott »természetes világkép« tagadása és lebontása. Hiszen még a tagadásban is alapjában véve ahhoz igazodunk, amit tagadunk, akaratlanul is ez határoz meg minket.”³

Ebben a feltevésben Mannheim tehát az élet számos területéről beszél, többek között egy adott generáció fiatalkorát meghatározó élményekről, történelmi, politikai, gazdasági, technológiai és kulturális folyamatokról. Vagyis magát a korszellemet kell megfigyelnünk ahhoz, hogy valós képet kapjunk egy adott nemzedék generációs karakterisztikáit meghatározó ifjúkori tapasztalásairól, és így könnyebben megérthessük és megismerhessük őket. A korszellem vagy idegen szóval „Zeitgeist” olyan, egyes korszakokat átitató, általában nagyobb horderejű közéleti, kulturális vagy társadalmi eseményekhez kapcsolhatóan megjelenő szellemiség, amely az emberek gondolkozásának, vágyainak, törekvéseinek irányt ad.

A kulturális, társadalmi változások mellett a 20. század végén, a 21. század elején kiemelkedő szerephez jutott a technológia, amelynek robbanásszerű fejlődését elsőként az akkor fiatal generáció volt képes leghatékonyabban és legnyitottabban nyomon követni és a mindennapjaiba integrálni. Ezzel kivívta az idősebbek rácsodálkozását, ritkábban csodálatát, meg nem értését vagy értetlenkedését, felhorkanását vagy megbotránkozását. „Miért nem akarnak telefonálni csetelés vagy e-mailezés helyett?”; „Miért ragaszkodnak úgy a home office-hoz?”; „És különben is, miért kell mindent az interneten rendelni?” – merült fel a kérdés, ha az Y generációról volt szó. Idővel az ipszilonok is felnőttek, sokan családot alapítottak, a cégeknél vezető szerephez jutottak, vagy saját vállalkozást alapítottak. Mindeközben a technológia, az appok, a közösségi oldalak továbbszárnyaltak, és ezekkel már ők sem győztek olyan könnyen lépést tartani, mint a fiatalabb Z generáció, amelynek tagjai még számukra is sok újdonsággal szolgáltak.

A különbségeket többnyire szintén a technológiához való eltérő viszonyulás vagy a tartalomfogyasztásban fellépő változások eredményezték – ahogyan azt egy kommunikációs cég nagy videójáték-rajongó vezetője megosztotta velem egy alkalommal: „Akkor döbbentem rá, hogy Y generációs vagyok, amikor leültem a Twitch mellé… az már nekem is túl Z generációs volt.”

Az egy generációt formáló események

Tagadhatatlan, hogy minden korszak fiataljainak megvannak a maguk közös jellemzői, így azok, akik például a szocializmusban nőttek fel, sokban különböznek azoktól, akik az 1990 utáni években. Marc McCrindle és Emily Wolfinger „Az XYZ ábécéje – A nemzedékek meghatározása” (The ABC of XYZ: Understanding the Global Generations) című tanulmányában így foglalja össze az életkori sajátosságok és a kor hatásának összefüggéseit: „Mialatt az életkor meghatározza a viselkedést és a magatartásmódot, gyermekkorunk kultúrájának, a társadalmi markereknek és a felnőtté válás éveinek meghatározó eseményei nagyobb hatással vannak ránk. E régi mondás sok igazságot hordoz: »Az emberek jobban hasonlítanak korukhoz, mint amennyire szüleikhez.«”⁴ Az ausztrál kutatók szerint tehát a generációs jellemzők nem az életszakasz sajátosságai vagy olyan múló hóbortok, amelyeket a nemzedék egyszer csak ki fog nőni. Arra is felhívják a figyelmet, hogy a generációs címkék nagy része ugyan globálisan alkalmazható, de lehetnek különbségek.

Példának hozzák fel az X-eket, akiket a franciák „bof nemzedéknek” neveztek el. A bof generáció kifejezést először Josette Alia újságíró használta a Nouvel Observateurben publikált cikkében,⁵ 1978-ban. Ebben egy olyan felmérés eredményeit tette közzé, amely az akkori fiatalokat közönyös, apolitikus mentalitással jellemezte – ezt összegezve a „bof” szóval ragadta meg, amit „mindegynek” lehet lefordítani. Innentől kezdve a „bof generáció” fiatal egyénekből álló társadalmi csoportot jelzett, amely a helyi intézményekből kiábrándult, kevéssé elkötelezett a politikában, és nem igazán tud lelkesedni – ellentétben az 1968-as nagy diákmegmozdulások szenvedélyes fiataljaival.

A mai negyvenes, ötvenes korosztályt Oroszországban „raktáros- és éjjeliőr-generációnak” nevezték, mivel többnyire kihívást nem jelentő állásokra pályáztak, hogy minél több szabadidejük maradjon. Itt is az a döntő, hogy a nemzedék ifjúkorára milyen korszellem, gazdasági, kulturális miliő volt jellemző. Oroszországban az X generációra, vagyis a rendszerváltást relatíve fiatalként megélő nemzedék tagjaira az „utolsó szovjet gyermekekként” is utalnak. Ők voltak a legifjabb generáció, amelynek tagjai országukban megtapasztalták a kommunizmus bukását, illetve a „glasznoszty–peresztrojka-nemzedékként” az elsők között fogadták el a posztkommunista Oroszországban a glasznoszty és a peresztrojka ideálját. Néhány latin-amerikai országban az X-eket „válsággenerációnak” nevezik a fiatalságukat meghatározó politikai fordulatok és gazdasági krízisek miatt. Láthatjuk tehát, hogy egy korszak meghatározó eseményeinek, politikai, kulturális miliőjének milyen jelentős generációs képzőereje van. A nagy horderejű események együttes átélése elkülöníti a fiatalokat a korábbi nemzedékektől, és szerepet játszik abban, hogy bizonyos szempontból homogén csoportot alkossanak.

Honnan induljunk el a megismerésben?

Ahogy már említettem, a generációs jellemzők nem minden esetben vonatkoztathatók kivétel nélkül egy adott nemzedék minden egyes tagjára. A tipizálás teoretikus jellegű, hiszen a fiatalok háttere sokrétű. A szocializáció, a gazdasági helyzet, a technológiához való hozzáférés szintjei és a személyes karakterisztikák felülírhatják ezeket a jellegzetességeket. Vegyünk példaként egy 65 éves babyboomert, aki online marketinggel foglalkozik! Elképzelhető, hogy bizonyos tekintetben sokkal inkább Z vagy Y generációs jellemzői vannak, és munkája során a fiatalokkal jobban szót ért, mint a kortársaival. Ugyanígy lehet, hogy egy internettől elzárt fiatal, aki magántanuló lévén kortársakkal sincs kapcsolatban, szocializációja alapján inkább szülei generációs jellemzőit mutatja. Mivel azonban a tendenciák szintjén a mindennapok során a generációs jellemzőkkel szembesülünk, fontos megismerni és figyelemmel kísérni őket.

Egyvalami biztos: minden generációra igaz, hogy saját időszakának szülötte, egyúttal pedig az őt megelőző generációra adott reakcióként is felfogható. A generációs jellegzetességek meghatározásához elengedhetetlen a történelem – fiatalabbaknál a velünk élő történelem – és a korszellem ismerete. A közelmúlt ismerete természetesen nem feltétlenül eredményez észszerű elemzést, de sokat segíthet abban, hogy megértsük, milyen fontosabb események, áramlatok határozták meg egy adott nemzedék fiatalkorát. Mannheim a már említett írásában a nemzedékek szerepét is hangsúlyozza a történelem alakulásában és értelmezésében: a nemzedéki jelenség a történelmi dinamika kialakulásának egyik alapvető tényezője. Külön feladat az egyszerre ható erők összjátékának feltárása, amelynek a tisztázása nélkül a szociológus szerint nem ragadhatjuk meg maradandó érvénnyel a történelem alakulását.⁶ Akik jobban ismerik a nagyszüleik, szüleik fiatalsága alatt uralkodó korszellemet, megfelelő következtetéseket tudnak levonni belőle, és így megelőzik az elhamarkodott vagy téves ítéletalkotást.

Máté Gábor és szerzőtársa, Gordon Neufeld A család ereje – Ragaszkodj a gyermekeidhez! (Hold on to your kids: Why parents need to matter more than Peers) című kötetükben felhívják a figyelmet, hogy „minél erősebb a kortárs-orientáció, a gyerekek annál kevésbé érdeklődnek a történelem iránt; legyen szó akár a legújabb kori történelemről”.⁷ Amennyiben ez így van, kifejezetten az önismeretben, az identitáskeresésben is hiányt szenvedhetnek a fiatalok. Tomka Béla történész egyik tanulmányában rámutat, hogy a történelem értelmezése segíthet válaszolni a „ki vagyok én” kérdésére is: „Mindannyian különböző csoportokhoz tartozunk egyidejűleg, mint például a család, a helyi közösség, a munkahelyi kollektíva, valamely etnikai vagy más kisebbség, a nemzet, az európai társadalmak tágabb közössége. Ezek történetének megismerése segítséget jelent számunkra, hogy kialakítsuk identitásunkat.”⁸ Az életmódtörténet ismerete megkönnyítheti a fiatalok számára a múltat is megélt embertársaik sorsának megértését is.

Tanuljunk egymástól, cseréljünk szerepet!

Nem szükséges sem fanatikus korszellemvadásznak, sem képzett történelemtudósnak lenni ahhoz, hogy sikeresen feltérképezzük azokat a sorsdöntő eseményeket, trendeket, amelyek rányomták, rányomják bélyegüket az egy-egy generáció ifjúságát alakító közös tapasztalatokra és élményekre. Elegendő ehhez nyitott szemmel járni, és időnként elolvasni egy-két hiteles visszaemlékezést, megnézni néhány TikTok- és YouTube-videót vagy Twitch-streamet, esetenként letölteni a filmmúzeumból egy-két klasszikust.

A generációk egymáshoz közeledését segítheti, ha kipróbálunk olyan, elsősorban nem a mi generációnk sajátjának tartott tevékenységet, mint barátfülegyúrás a nagymamával ebédrendelés helyett, vagy a csetelés vagy e-mailezés képeslapküldés és sms helyett. Ez nem azt jelenti, hogy az X generációsok és a babyboomerek onnantól majd tiktokerek akarnak lenni. Sőt az sem kizárt, hogy a csupa hasznos life hack (trükköket, tippeket bemutató) videókon túl számtalan értéktelen, akár káros tartalommal is találkoznak gyerekeik, unokáik kedvenc közösségi oldalain, de legalább saját szemükkel látják mindazt a kihívást és veszélyt, amely nehezített pályává teszi a boldogulást az ifjabb nemzedékek számára. Az sem borítékolható, hogy a Z generáció tagjai egy csapásra felhagynak az okoseszközök használatával és a fekete-fehér filmek vagy a rádiócsatornák szerelmesei lesznek, viszont tanulhatnak az idősebbek tapasztalataiból, különböző generációs perspektívákat, gondolkodásmódokat sajátíthatnak el. Az intergenerációs interakciók során ráadásul elpárologhat belőlünk (kölcsönösen) a fiatalokról és az öregekről kialakult negatív sztereotípia is. A generációk közötti kommunikációt és érzelmi kapcsolatot megkönnyítheti, ha sem az idősebbek, sem a fiatalok nem zárkóznak el ettől a rendkívül szokatlan helyzettől, és hajlandóak időnként tanulni egymástól.

Láthatunk erre a törekvésre számos példát, és általában jól sülnek el. A generációk jellemző platformjainak kölcsönös megismerésére inspirált többek között Győrfi Pál és Győrfi Dániel is egy népszerű⁹ TikTok-videóban. Nemcsak a kívánt üzenetet vitte közelebb fiatalok tömegeihez, hanem édesapja szerepeltetésével azt is demonstrálta, hogy mennyire fontos a konkrét információátadás a bizalom alapozásához, amikor két eltérő generációba tartozó ember belevág egy közös tevékenységbe. Dani a Covid–19-járvány elején érzékenyítő témában (#maradjotthon) készített a TikTokon videókat. Arról kérdeztem, honnan jött az ötlet, mi motiválta a videók elkészítésére.

Egyszer csak úgy jött egy ötletem, hogy miként tudnám ezt a fontos üzenetet felhasználni vagy újracsomagolni, és abból olyan tartalmat csinálni, ami a komoly témának nem árt, mégis kihasználja ezt a viszonylag lazább keret adta lehetőséget. Ahhoz a korcsoporthoz, amelyhez például egy hivatalos, komolyabb formátum nem képes eljutni, egy lazább, humorosabb, magát annyira nem komolyan vevő tartalom el tud.¹⁰

Dani azt is elmagyarázza, hogy a TikTokon tulajdonképpen egyperces vagy tizenöt másodperces videókról beszélünk. Ez a két legpopulárisabb formátum, amely köré a platform kiépült. Az egyik videót a tizenöt másodperces formátumban rakta össze, a másik pedig megkívánta a maximális hosszt.

Két ilyen videóban szerepelt Győrfi Pál is, Dani édesapja, aki az Országos Mentőszolgálat szóvivője. Az egyik poénos felvételen pár másodpercre látható a saját videója után. A másiknál pedig készült egy új verzió a Bee Gees „Stayin’ Alive” című számára – a jó ügy érdekében a járványhelyzethez illesztve.¹¹ A sokak által kedvelt dalból egy helyzetleíró szövegátírással covidos „kézmosós” útmutató lett.

Úgy terveztem, hogy ebbe a tragikus helyzetbe valahogy egy kis humort kellene vinni, de úgy, hogy az ne károsítsa az üzenetet. A TikTok adta magát ehhez a gyökereinél fogva, elvégre az úgynevezett Musically alkalmazásból fejlődött ki, ahol [ismert dalok énekeseit imitálva] tátogtak az emberek. Tehát úgy kell elképzelni, hogy ment a szám, és édesapámmal mi arra tátogtuk az üzenetet különböző vicces jelenetekben.

A helyzet sajátossága, hogy Dani édesapja semmit nem tudott erről a platformról. Így ezt az eleve nagyon furcsa koncepciót – egyszer például a felnőtt Győrfi Pál feje egy kisbaba testével jelenik meg egy kosárban – nagy kihívás volt úgy felvezetni, hogy belemenjen, és meg merje csinálni. Így számolt be a közös munka részleteiről:

A gyakorlatban ez úgy nézett ki, hogy folyamatosan kísérleteztem ki a videó különböző fázisait, és az idő nagyját elvette, hogy neki szakaszonként mindent magyaráznom kellett, ahogy kész lettek az elemek. Mutogattam neki, és magyaráztam, hogy „nyugi, látod, megyünk egy irányba, bízzál bennem!” Amint érezte, hogy van egy koncepció, amit ő is el tud fogadni, már – őt folyamatosan mindig meggyőzve – tovább tudtam lépni.

A videó végül nagyon népszerű lett, túlnőtt a platformon, a hagyományos média is felfigyelt rá. Még a tévéhíradóban is leadták. Dani számára ez az egész dolog annyira szürreális volt, mert két teljesen másféle attitűd találkozott. „A hagyományos média, ami a hitelesség melegágya az emberek szemében, volt kedves lenyúlni az új pokolba, ami a TikTok, és hitelessé tette ezt a platformot, amit az emberek sokkal inkább hasonlítottak a vadnyugathoz, ahol a káosz uralkodik” – emlékezett vissza.

Whisper Ton hazánk egyik legnépszerűbb tizenéves tiktokere, akit a magyarországi Forbes zsűritagjai 2021-ben az év legjobb tiktokerének választottak. (Ez volt az első alkalom, hogy a Forbes szerkesztősége számba vette a tiktokereket az év influenszereinek értékelésénél. Mint írták, sokszor még ők is rácsodálkoznak a TikTokra és felhasználóira, és rádöbbentek, hogy számolni kell velük.) Civil nevén Strenner Antalt videóinak kreativitása és profizmusa miatt méltatták: „…messze kimagaslik a magyar TikTok-szcéna és korosztálya sivatagából. A legváltozatosabb témákat dolgozza fel igencsak szorgalmasan, és ezzel már kamaszként jól keresett. Idén céget is alapított.”¹² Ton Győrfi Danihoz hasonlóan szintén „szerepelteti” néhány videóban édesapját, például a ,,Becsomagoltam apa teljes szobáját”¹³ című alufóliás prankben („megviccelős”, átverős videóban).

Egy másik ilyen videó – máig Whisper Ton legnépszerűbb alkotása –, amelyet több mint egymillió alkalommal megnéztek, egy „24 óráig apával csak fekete kajákat eszünk” címmel futó challenge,¹⁴ vagyis kihívás. Tonnal hosszasan beszélgetve¹⁵ megtudtam, ő sem gondolta volna, hogy ekkora siker lesz:

Soha nem volt egy ilyen marketingstratégia, hogy „Jó, akkor mától benne leszel a videóimban”. Egyszerűen csak valahogy megtörtént, onnantól kezdve már egy csomószor akartunk [apával] közösen videózni. Nagyon élvezi egyébként, teljesen az én szereplős vonalamat hozza. Anya pont az ellentéte, aki meg nagyon nem szereti az ilyesmit. Sokszor meg is kérdezik kommentben, hogy „Úristen, anyukáddal mi van, hogy soha nincs benne a videókban, jól van?”

Whisper Ton édesapját a nézők is nagyon szeretik: sokszor olyan videókból is hiányolják a követői, amelyekben egyáltalán nem lenne logikus, hogy benne legyen. Az influenszer úgy gondolja, kiválóan lehet csökkenteni a generációs különbségeket, ha van egy-két családtag vagy idősebb barát, aki bevállal ilyeneket. Kiemelte, hogy édesapja baráti társasága is döbbenten nézi, mennyire szórakoztató tud lenni, és megértik, hogy „amúgy ez tényleg fun”.

Tettem ki egyszer egy képet a nagyapámmal is [az Instagramra]. Nyilván próbáltam mondani neki, hogy ez konkrétan micsoda, vagy hogy ez itt mit jelent. Ha azt közölném vele, hogy tízezren néznek egyszerre, akkor azon szerintem jobban meglepődne, mint hogy YouTube-on látták egymillióan a videómat. Annyira nem érti, hogy ez micsoda! A kép kitétele előtt is megkérdeztem, hogy kitehetem? Felhívtam a figyelmét arra, hogy százezer ember biztos, hogy látni fogja, meg x ezren lájkolják is. Mire ő: „Jaj, dehogyis!” Szóval, valamilyen szinten megérti, de azért nyilván nem teljesen tudja ezt kezelni, meg nem teljesen látja át, hogy mi az az Instagram és hasonlók.

Ahogy ezekből a példákból is láthatjuk, már minimális nyitottsággal is stabil hidat lehet építeni különböző generációk között. Ebben a pillanatban a TikTokon a „grandmother”, vagyis a nagymama hesteg (amelynek funkciója, hogy a # jel után írt szó kattinthatóvá, kereshetővé válik) 706 millió, a „grandfather”, a nagypapa pedig 291 millió megtekintést tudhat magáénak, ami várhatóan csak növekedni fog. Egy 88 éves brit nagymama például az unokája kérésére mutatta meg zseniális táncát egy TikTok-videón,¹⁶ amelyet eddig több mint 33 milliószor láttak a felhasználók. Egyre többen készítenek közös videót a szülőkkel vagy a nagymamával, nagypapával. Ez is kiváló lehetőség a kapcsolatépítésre: a fiataloknak viszont fontos egyeztetniük az idősebbekkel arról, hogy melyik videó kerül fel az internetre, és tudniuk kell, hogy a szülő, nagyszülő áldását adja-e erre, vagy sem.

2. fejezet

Hat generáció egy családban

Egy konferencián az előadásom elején megkérdeztem, hány Y és Z generációs van jelen. A rendezvény 500 fős közönségének körülbelül negyven százaléka felnyújtotta a kezét. Az is érdekelt, hányan hallottak már előadást kifejezetten az idősebb nemzedékekről. Ketten emelték fel a kezüket. Nem volt meglepő, hiszen már több ízben tapasztaltam, hogy a szervezők a fiatalokról szeretnének többet tudni, és még ha indítványozom is, hogy tegyünk egy rendezvény- vagy workshoptémát intergenerációssá, legtöbbször elzárkóznak. Pedig fontos, hogy a generációk közötti párbeszéd ne legyen egyoldalú. Az lenne ideális, ha a fiatalok is legalább annyi idősebbekről szóló előadáson, tréningen vehetnének részt, mint amennyi lehetőséget az idősebbek megragadhatnak, ha kíváncsiak rá, milyenek a mai digitális bennszülöttek.

A 21. század elején sajátos jelenségnek lehetünk tanúi: nő a családokban egyszerre számlálható generációk száma. Egyrészt a különböző generációs csoportok válasza az új technológiákra olyan gyorsan változik, hogy a generációk közötti, eddig általánosan érvényes két évtizednyi távolság lerövidült, vagyis egyre gyorsabban követik egymást az újabb generációk. Másrészt a szülők és utódaik születése közötti intervallum két évtizedről három évtizednél többre tágult. Sok családban tehát két-három generációnyi szakadék is tátonghat szülők és gyerekek, és persze még több a nagyszülők és a gyerekek között.

A családokban bizonyos értelmezések szerint nem kevesebb, mint hat-hét generáció élhet együtt a legfiatalabb alfa generációsoktól a legidősebb – szerencsére egyre hosszabb életű – déd- vagy ükszülői nemzedékig. Az alábbiakban rendhagyó formában hozom közel a családban élő összes nemzedéket: a kitalált nevekhez valós emberi sorsokból összegyúrt, ízig-vérig hazai történetek tartoznak.

Generációs evolúció – avagy egy Erzsébet metamorfózisa a veterántól az alfa generációsig

Özvegy Nagy Jánosné, született Nádasdy–Kis Erzsébet Borbála – a veterán nemzedék (szül.: 1925–1945) képviselője

Történetünk elképzelt szereplője Erzsébet Borbála keresztnevekkel egy dunántúli arisztokrata családba született, ahol nagy hangsúlyt helyeztek a gyerekek nevelésére. Szülei egy francia nevelőnőre bízták a főbb műveltségi területek, az illemszabályok, a tánc és az idegen nyelvek oktatását. Szüleiket, nagyszüleiket a gyerekek magázták, ahogyan azok is egymást. A tágabb család tagjai, a nagyszülők, nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek nemcsak összejártak, hanem össze is tartottak.

Az idilli éveket a történelem viharai zilálták szét. Erzsébet Borbála édesapját málenkij robotra vitték a II. világháborúban, ahonnan visszatért ugyan, de arisztokrata származása miatt megbélyegezték. Erzsébet 12 éves volt, amikor származása miatt néhány napra börtönbe zárták a családjával együtt. Kúriájukat, birtokaikat és összes vagyonukat elkobozták. Bár eszes volt, származása miatt gimnáziumba nem vették fel, szakmát kellett tanulnia. Az 1956-os forradalom után kénytelen volt emigrálni (a korabeli szóhasználattal: disszidálni) Magyarországról, ahová a rendszerváltásig nem térhetett vissza. A jog- és birtokfosztás, a társadalmi megbélyegzés, megaláztatás, az emigráció meghatározta az életét, de képes volt újra felépíteni magát. Kitartásának, életszeretetének és túlélési ösztöneinek köszönhetően jelentős sikereket ért el. Támasza és hűséges társa a férje, János volt, akivel az emigrációban ismerkedett meg; három gyerekük született. Férje az unokák születését már nem élhette meg, 58 évesen elhunyt.

Erzsébet külföldről eleinte leveleket küldött szeretteinek, amelyek nagyon ritkán jutottak el a címzettekhez. Talán azért is, mert külföldi újságokból kivágott képeket (nyugati divatfotókat, színészek képeit) is helyezett a borítékba, amelyeket itthon cenzúráztak. Később vonalas telefonon tudta elérni a családtagjait távhívással, a születésnapokra táviratot küldött. Emlékiratait írógéppel írta meg, és nyugdíjasként megtanulta az internethasználatot, bár eleinte idegenkedett tőle. Unokanővérével, Irénkével váltott először e-mailt, akinek később utalt pénzt is, hiszen a miskolci kisnyugdíjasnak a kevéske járadékából nehezen tellett gyógyszerre. A koronavírus-járvány első hullámaiban egyik dédunokája beállította és megmutatta neki a Skype-ot, így kettejük kapcsolata ebben a kritikus időszakban a hosszas online beszélgetéseknek köszönhetően elmélyült. Sok közös pontot fedeztek fel, mindkettejük ifjúságának döntő identitásképző élménye volt valamilyen nehézség, a dédinél a háború, a dédunokának a világjárvány nehézségei. Erzsébet szeret kézimunkázni, „bütykülni”, rendbe hozni dolgokat, addig unokája a TikTok, YouTube-videók csináld magad ötleteit valósítja meg. Hatalmas támaszt jelent a dédunoka számára, aki úgy érzi, a családban talán ő érti meg a legjobban. Tény, hogy ő tapasztalt a legtöbbet, és ő aggódik feleslegesen a legkevesebbet.

Nagy Rezsőné, Kis Böbe – a babyboomer generáció (1946–1964) tagja

A hazánkban Ratkó-gyerekekként emlegetett demográfiai csoportba tartozó Böbe biztosra vehette, hogy iskola után édesanyja otthon meleg ebéddel várja. Ahogyan azt is, hogy ugyanarról a munkahelyről megy nyugdíjba, ahová elsőként bekerült az iskolapadból. Apropó iskolapad, az is eltért a mostanitól. Nagyon ritka volt, hogy bárki is egyetem, főiskola mellett dolgozzon. Az órák nem voltak rugalmasak, így a hallgatók nem alakíthatták úgy az órarendeket, ahogy ma szokás. Nem létezett olyan szó sem, hogy „felvenni” egy tárgyat. Azt tanulták, amit előre megszabtak nekik, nem volt szabad választás. Nemritkán olyan ideológiákat is a magukévá kellett tenniük, amelyekkel nem értettek egyet.

Böbe egy táncos rendezvényen ismerkedett meg férjével, Rezsővel, akihez féléves udvarlást követő szintén féléves jegyesség után ment hozzá. Két gyerekük született, Tamás és Zsóka. Mindketten ugyanannál a vállalatnál tudtak elhelyezkedni, amely – mint az akkori cégek döntő többsége – merev hierarchiájú állami vállalat volt. Minden alkalmazottnak megvolt a maga jól körülhatárolt, nem különösebben megerőltető feladata. Négy óra után így maradt még erejük az embereknek a telekre kimenni, vagy egy kis fusizásra (akár a munkáltató eszközeivel, de annak kimondott engedélye nélkül, magáncélra végzett munkára). A munkavégzést kockás füzet és írógép, később faxgép és monumentális asztali számítógépek segítették. Az innováció és a kreativitás fogalma nem röpködött a levegőben.

A főnök, a családfő, a tanár szava szent és megkérdőjelezhetetlen volt. A lassan 70 éves asszony a mai napig csodálkozik, ha egy vezetővel kapcsolatban valamilyen elvárást hall. A pártgyűlésekről, a felvonulásokról nem volt tanácsos hiányozni, hinni pedig nem a templomban kellett, hanem otthon, titokban. Az államfőt, a főnököt, a rendszert nem lehetett súlyos következmények nélkül negatív kritikával illetni, legfeljebb a konyhaasztalnál, de ott is csak csendben, a gyerekeknek külön kihangsúlyozva, mit szabad otthon mondani, és mit mások előtt.

Böbe hajadonként szüleivel a rádióban hallgatta a Szabó család történetét, és vasárnap délben is innen szólt „jó ebédhez a nóta”. Rádióhallgatás helyett azonban, ha tehette, inkább a fekete-fehér műsorokat nézte Videoton gyártmányú televíziójukon. Kedvenc bemondónői, Tamási Eszter és Kudlik Júlia rövid frizuráját csináltatta meg magának péntekenként a közeli fodrászszövetkezetben. 1970-ben már színesben nézhették a tévében az első színes helyszíni közvetítést, az április 4-ei katonai díszszemlét. Ma már lapos képernyős tévéjük a nappalijuk királynője. Böbének a biztonság kedvéért a mai napig van vezetékes telefonja is. Az internet- és mobilhasználatot körülbelül tíz éve, kizárólag unokája kedvéért tanulta meg, aki akkor külföldre költözött a tanulmányai miatt. Nem bánta meg, mert a járvány alatt a kényszerű bezártságot könnyebben élte meg úgy, hogy családjával Viberen beszélgethettek.

Nagyné Kis Zsóka – az X generáció (1965–1979) tagja

Zsóka gyerekkorában még volt úttörő. Az őrsgyűlések, a nyári táborok és a lakótelepi közösségi programok gyerekkora meghatározó emlékei. Anyja és apja is dolgozott, így kulcsos gyerekként hamar megtanulta az önállóságot. Ő járt tömegsport után a testvéréért az óvodába, miközben pedig az ételt melegítette otthon, a Poptarisznyából felvett slágerek szóltak a kazettás magnóból.

A főiskolát a rendszerváltás éveiben fejezte be. Az intézmény névadója egyszeriben megváltozott Ho Shi Minhről Eszterházy Károlyra. Szerencséjére válogathatott a pozíciók közül az országban akkoriban megjelenő multiknál. Hasznára vált, hogy jól tudott angolul (az újdonságnak számító amerikai Music TV sokat segített neki ebben), ami akkor hatalmas lépéselőnyt jelentett. Már kezdőként jóval többet keresett, mint a szülei. Szépen lépdelt felfelé a ranglétrán, de a pénzért, a karrierért keményen meg kellett dolgozni: proaktívan, kreatívan. A hivatalos külföldi üzleti utakkal megnyíltak előtte a határok, látóköre egyre tágult. Házassága, egészsége viszont megsínylette az állandó stresszt és hajtást. Lánya, aki mostanra már fiatal felnőtt, a válás után vele maradt. Kapcsolatuk rendkívül szoros, mondhatni, a legjobb barátnők. Zsóka mindig is ügyelt rá, hogy ne szülei szigorú elvei szerint nevelje, hanem már gyerekként is baráti viszonyra törekedett vele. Szülei nemigen értik ezt, ahogy azt sem, hogy munka után miért nem süt-főz vagy teszi rendbe a kertet, mint egykor ők. Zsóka este otthonról még – az időeltolódás miatt – az ázsiai partnerrel tárgyal Skype-on – amit anno még egy Y generációs gyakornok telepített a laptopjára. Digitalizálódó munkahelyén már nem különül el élesen sem térben, sem időben a munka a magánélettől. Szabadidejében kikapcsolja a kereskedelmi tévécsatornán futó sorozat, időnként nosztalgiázva megnéz egy-egy fiatalkori nagy kedvencet, a Szomszédok vagy a Klinikák (Die Schwarzwaldklinik) egy-egy epizódját. Gyakran keresi fel a Facebookon – amelyet 2021 októbere óta Meta néven kellene emlegetni, de ezt már nem könnyű megszokni – régi barátait. Volt osztálytársa, a szintén elvált Gábor itt talált rá: három hónapnyi intenzív csetelés után már az első igazi randit tervezték, de a koronavírus közbeszólt…

Kis Betti – az Y generáció (1980–1995) tagja

Kisiskolás volt, amikor a szülei elváltak, ezután édesanyja nevelte, ugyanakkor apjával töltötte a hétvégéket és az emlékezetes balatoni és olaszországi nyaralásokat. Az édesapja által finanszírozott különórák mellett a Cartoon Networköt nézve is tanult angolul, majd később egy csereprogramon a németet is elsajátította. Apjától kapta első számítógépét és mobilját is 14 évesen. 17 éves volt, amikor a Szívek Szállodája (Gilmore Girls) bejött Magyarországra, amelynek összes évadát az anyukájával együtt nézte végig, a Lorelai és Rory Gilmore anya-lánya párosnak szurkolva, akikben önmagukat vélték felfedezni. Ők is legjobb barátnőkként voltak jelen egymás életében: mindent tudtak a másik kapcsolatairól, érzelmeiről. Fiatalos édesanyja minden buliban benne volt, így sokszor jöttek össze náluk Betti osztálytársnői csajos estékre. Amikor a barátját hazavitte, és nála aludt, anyja abból sem csinált nagy ügyet. Tőle elszakadni volt a legnehezebb nyaralás vagy tábor idején, a kollégium kezdetén, végül a kiköltözéskor.

Egyetemistaként másik településre költözött, de anyjával szinte naponta hívták egymást. Majd a sűrű napirend miatt már csak kétnaponta. Az egyetemen Betti úgy állította össze órarendjét, hogy már elsőévesként tudjon mellette dolgozni, mivel tisztában volt vele, hogy tapasztalat nélkül pályakezdőként hátránnyal indul, hiába a jeles diploma. Az egyik helyen, ahol utolsó évesként dolgozott, hatalmas pofont kapott. Hosszú hetekig hiába dolgozott a PR-stratégián, felettesei egy jóval idősebb, régi munkatárs – Betti szerint jóval alacsonyabb minőségű – munkáját fogadták el.

Nehezen viselte a kudarcot, pedig fülében csengett anyja mantrája: „Különleges vagy, harcolj az álmaidért!” Néhány napos őrlődés után abban is elbizonytalanodott, hogy megéri-e egyáltalán az egyetemet elvégezni. Dilemmájával egy coachhoz fordult. Lediplomázott, felmondott a cégnél, és hogy egy kis időt nyerjen a következő lépés kigondolásáig, elvállalt egy önkéntes munkát külföldön. Úti kalandjairól blogot is vezetett.

Hazatérve olyan vállalatokhoz ment el interjúzni, amelyeket előzetesen alaposan lenyomozott, és ahol számára vonzó munkakörnyezetet kínáltak. Fő szempont volt az átláthatóság, a lapos struktúra, a nemzetközi, jó hangulatú csapat, mert folyamatosan fejlődni szeretett volna. Évek óta többnyire heti két-három napot home office-ban dolgozik; munkáját, ahogy sporttevékenységeit is, számos applikáció segíti.

Harminchárom évesen már több mint hat munkahelyet fogyasztott el, és jelenleg azt fontolgatja, hogy szabadúszó lesz. Nem házasodott meg, de élettársával már hat éve együtt van, és született egy kislányuk is, aki most kétéves. Párjával megosztva voltak gyesen. Szülei negatív példáján okulva nem akarja a munka oltárán feláldozni a családi életet, és olyan munkát sem hajlandó végezni, ami nem okoz már számára örömet, vagy amelyben nem látja a fejlődés lehetőségét. Bár regisztrált a Facebookra, külföldi munkatársaival és kollégáival inkább a WhatsAppon kommunikál, a híreket a Twitteren szerzi be, és az Instagramon is nyitott egy profilt. Imádja a netflixes sorozatokat és a sztárséfek YouTube-csatornáit.

Kis Liza – a Z generáció (1996–2009) tagja

Liza mozaikcsaládban él. Szülei válása után édesanyja új társa magával hozta két nagylányát, így hirtelen nemcsak új – vagy inkább két – apja, hanem két nővére is lett. Apja barátnőjének is van már egy gyereke az előző kapcsolatából, és közös gyerekük is született: Liza féltestvére most kétéves. Szülei viszonylag békésen váltak el, és fontos volt számukra, hogy lakóhelyeik közel maradjanak egymáshoz, hogy lányuk nevelésében mindketten tevékenyen részt vehessenek, mivel nagyszülőkre nem támaszkodhattak – ők ugyanis 200 kilométerre voltak, és sokáig aktívan dolgoztak. Visszaemlékezve nem tartja jó stratégiának, hogy szülei helikopterszülőkként köröztek a feje fölött, őt egyik különóráról a másikra hordozva, szinte minden szabadidejét hasznosan beosztva. Otthon alig kellett valamit segítenie, a hangsúly a házi feladaton volt, nem a házimunkán.

A lány már a gimiben megtanult videót vágni youtube-os oktatóvideókból. Tudását rekordidő alatt profi szintre fejlesztve tiniként egyéni vállalkozóknak segített be, vagy kisebb kommunikációs ügynökségeknek dolgozott. Az egyik biológiaórán beírást is kapott, mert egy rövid határidős munkát éjjel volt kénytelen megcsinálni, és elaludt, amikor épp az ember agyalapi mirigyeinek felépítését vették. A tanárnő szemtelennek és tiszteletlennek nevezte, amikor ő magyarázatként megemlítette az összeget, amelyet a munkájáért fizettek – külön kihangsúlyozva, hogy több volt, mint egy félhavi tanári fizetés. „Őskövület” – konstatálta a tanárnővel kapcsolatban, de csak magában, mivel az egyik vlogban hallotta a jótanácsot, hogy a toxikus emberekkel inkább kerülni kell a konfrontációt.

Egyetem mellett már nagyobb reklámügynökségeknél is vállalt projektmunkát, külföldre is szállított – természetesen online bonyolítva a rendeléseket. Nem a kora vagy a pozíciója miatt tiszteli a vezetőit, oktatóit, hanem pozitív, támogató, mentori attitűdjük miatt. Mostani állására egy applikáción keresztül bukkant. Az első interjú egy menő co-working iroda fröccsteraszán zajlott, épp a pandémia előtti héten. Jelenlegi főnöke farmerban, ingben és egy laza, márkás tornacipőben jelent meg, naprakészen a 22 éves lány önéletrajzából. Arról is érdeklődött, hogy megtanítana-e egy-két idősebb kollégát a legújabb innovációkra („talán már tapasztalta, hogy az ilyen jellegű, fordított mentoring milyen inspiráló egy tehetséges Z generációs számára…”). A dán–magyar startupnál rugalmasak a munkaidő terén – ameddig a munka jól van elvégezve –, így munka mellett az egyetemet is tudja folytatni. Nem önszántából – szülei kérésére. Szerintük fontos a papír, biztonságot ad a jövőre nézve. Liza épp az ellenkezőjére számít, a papír, az iskolapadban szerzett tudás elavulhat, vagy már el is avult, az interneten viszont fent lesz minden, ami a boldoguláshoz kellhet. Bár nem posztol a 2020-as évek óta népszerű #Idontdreamoflabour (nem álmodom munkáról) kettőskereszttel közösségi oldalain, de a hestegben megfogalmazott filozófiát elfogadva a siker utáni hajsza helyett az egyéni boldogságot szeretné megcélozni. Nem azért él, hogy dolgozzon, hanem azért dolgozik, hogy élhessen. Barátjával – akit nem is tudja, hogy nevezhet-e egyáltalán a barátjának, mert mindketten az elköteleződésmentes kapcsolatok hívei – egy randiappon ismerkedett meg. Esténként gyakran nézik a Hulut vagy a streamereket a Twitchen. A Snapchatet már idejétmúltnak tartják, a TikTokon pedig bosszantja őket a sok „irritáló kamasz”– de néha azért belenéznek.

Kis Lizi – az alfa generáció (2010–) tagja

A hatéves, nagycsoportos leányzó az ovisok önfeledt életét éli. Kisbabakorában édesanyja nyugtató zenét indított el egy appon, ami még az állatfajtákkal is megismertette, minden este más-más világító képet vetített. Mielőtt megtanulta volna bekötni a cipőjét, már be tudta kapcsolni a tabletet. Mielőtt megtanulna írni, már most képes irányítani, hogy milyen tartalmat szeretne megnézni: bediktálja a keresőbe kedvenc mesefilmjének címét. A meséken kívül néha-néha megnéz néhány do it yourself (csináld magad) YouTube-videót: a kedvencei azok, amelyekben a slime-készítés fortélyait mutatják be. A nagyobbacska szomszédlánnyal táncolt már TikTok-videóra: egy teljes délután készültek, a mozdulatokat próbálták, sminkeltek. Több offline játékot is kapott szüleitől, melyek közül a legkülönlegesebb az a nyomogatós műanyag játék doboz, amelynek különféle elemeit nyomkodhatja, és a nyomkodással képeket változtat rajta, hasonlóan az érintőképernyős eszközökhöz.

Otthon a családban alapszabály, hogy étkezés alatt nincs mobil- és tablethasználat, de hamar átlátta, hogy ez az egyetlen szabály, amelyet nemcsak neki, hanem a szüleinek is nagyon nehéz betartani. Főleg a pandémia idején, amikor ő sem mehetett oviba, és mindenki otthonról dolgozott. Az ovis angolt és még a balettet is online tartották. Egyszer pár óráig nem volt wifi. Szinte megállt az élet. Közösen elkészítették az ebédet, amelyet kütyümentesen fogyasztottak el, majd kimentek egyet sétálni, miközben a szülei a főnök, a munkatársak pityegő üzenetei helyett végre százszázalékosan rá tudtak figyelni. Egy korszak, a koronavírus ritka pillanatai, amely korszak kétségkívül mély nyomot hagy egy nemzedék gyermek- vagy fiatalkori emlékeiben. (Az alfa generációt a Z-vel együtt már most Covid-generációként is emlegetik.)

3. fejezet

Digitális választóvonalak

A 15 éves Zsombor szabadidejében gyakran nézi kedvenc gamereit, vagyis videójátékozó youtubereit a videómegosztó csatornákon. A nagymamája mesélte nekem a következő történetet egy intergenerációs foglalkozáson. A szünidőben a fiú leült este a laptopja mellé. A nagyija egy frissen sütött mákos rétessel megpakolt tányérral odament hozzá, hogy megkérdezze, lenne-e kedve megnézni vele a tévében az egyik kedvenc tehetségkutató show-ját. „Bocsi, nagyi, most nem, mert nézem a Pingvinharcost. Streamel a Twitchen” – szólt a válasz. A nagyi zavartan jött ki a szobából, mert egy szavát sem értette az unokának. Mi az a Twitch, meg a streamel, és ki a csuda a Pingvinharcos? Az estét mindketten külön szobában, különböző képernyők előtt töltötték.

A ma élő nemzedékek nemcsak tartalomfogyasztási szokásaikban különböznek, hanem abban is, mikor és hogyan sajátították el az online eszközhasználatot. Ebből számtalan kapcsolattartási és kommunikációs probléma fakadhat. Ha Zsombor türelmesen elmagyarázza, hogy ki az a Pingvinharcos, mi az a Twitch, és mi értendő a streamelés alatt, akkor a nagyi mindjárt tisztában lesz ezekkel az új fogalmakkal. Ehhez viszont az is kell, hogy a nagyi bátorságát összeszedve elismerje, ő sem tudhat mindent, és bátran, nyíltan meg kell kérdeznie, ha nem ért valamit.

Én magának a Pingvinharcos csatorna tulajdonosának, a Sirius néven ismert Gergely Viktornak, a hazai streamerek egyik koronázatlan királyának tettem fel ezt a kérdést. Arra kértem, magyarázza el, hogyan mutatná be egy X generációs ismerősének vagy egy babyboomer generációs érdeklődőnek, mit láthat, ha ellátogat a csatornáira. Pingvinharcos így összegezte, mivel is foglalkozik: „Sokaknak a Twitch és a streamelés is idegen fogalom. Ha csak egy átlagos bemutatás lenne a cél, azt mondanám, hogy napi szinten tartok élő adásokat, elsősorban videójátékos témában. Ez általában nálam azt jelenti, hogy beszélgetünk a nézőkkel, miközben játszom valamit.”¹

Sokan nem értik, miből is él meg egy influenszer vagy gamer. Youtuberként a YouTube-csatornával kötött partneri programból, a szponzoroktól, nézők száma alapján kapott szponzorációkból (is) származnak a tartalomgyártók bevételei. Az egyik legelterjedtebb internetes közösségtámogatói platform a Patreon, amelyet támogatásszerzésre használnak webes művészek, zenészek, podcasterek, videókészítők, tartalomgyártók, akik rendszeresen állnak elő tartalommal. Ezt egyfajta előfizetős tartalomszolgáltatásként is értelmezhetjük, és arra is lehetőséget biztosít, hogy a videós és egyéb online csatornák készítői, szereplői kapcsolatokat építsenek és egyedi élményt nyújtsanak előfizetőiknek, vagy ahogy ők hívják, patrónusaiknak. (Némiképp hasonló ez az egykori és mai mecénások gyakorlatához, akik különböző művészeket támogattak, ám itt egyetlen, komoly tőkével rendelkező támogató helyett általában sokan adnak kisebb összegeket kedvenceiknek). A Patreon-oldalon elég megadni a bankkártyánk vagy a PayPalunk adatait, és beállítani, hogy milyen havi összeget szánunk a támogatásra. A csatornatulajdonosok általában többféle opció megadásával segítik a választást: vannak, akik különféle fokozatú csomagokat állítanak össze, mások konkrét árucikk ikonjával – például egy kávé vagy egy buszjegy ábrájával – jelzik a támogatás mértékét.

Gergely Viktor esetében a tartalmak nagy része jelenleg streamekből, vagyis közvetítésekből áll a twitch.tv nevű, elméletileg gamerfókuszú streameroldalon. Ő is használja a Patreont, de úgy érzi, sokkal kevésbé jó, mint a felületek saját megoldásai, ezért az mostanra másodlagos lett a számára: