>

>

Lois Lowry

A FIÚ

A mű eredeti címe: Son

Copyright © Lois Lowry, 2012

Published by special arrangement with HarperCollins Publishers LLC.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2013, 2021

Fordította: Dobosi Beáta

ISBN 978-963-324-867-6 (papír)

ISBN 978-963-324-868-3 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Héjja Edit

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Martin emlékére

ELSŐ KÖNYV

Kezdetben

1

A fiatal lány alázatosan tűrte, hogy a szemkivágás nélküli bőrmaszkot a fejére erősítsék. Groteszknek és szükségtelennek érezte az egészet, de nem tiltakozott. A folyamat része volt. Tudta. Az egyik hordozó mesélt neki erről a déli étkezés közben egy hónappal ezelőtt.

– Egy maszkot? – kérdezte a lány megrökönyödve, s kis híján elnevette magát a különös gondolaton. – És az mire jó?

– Nos, nem is igazi maszk – helyesbített a balján ülő fiatal nő, és evett még egy falatot a ropogós salátából. – Inkább bekötik a szemed.

Suttogott. Nem lett volna szabad ilyesmiről beszélniük maguk között.

– Bekötik a szemem? – kérdezte a lány döbbenten, aztán bocsánatkérően felkacagott. – Nem vagyok valami jó beszélgetőtárs, ugye? Folyton csak ismételgetem a szavaidat. De hogy bekötik a szemem? Miért?

– Nem akarják, hogy lásd a terméket, amikor kijön belőled. Amikor megszülöd. – Azzal a gömbölyödő hasára mutatott.

– Neked már sikerült korábban is, ugye? – kérdezte a lány.

A nő bólintott.

– Kétszer is.

– És milyen? – Már maga a kérdés is teljes képtelenség volt, a lány jól tudta.

Órákat vettek, diagramokat tanulmányoztak, utasításokat kaptak. De az nem ugyanaz volt, mint olyasvalakitől hallani róla, aki már végigcsinálta. És most, hogy már úgyis megszegték a tilalmat, és beszéltek róla, miért is ne kérdezhetné meg?

– A második könnyebben ment. Nem fájt annyira.

Amikor nem kapott választ, a fiatal nő incselkedően a lányra nézett.

– Nem mondták, hogy fáj?

– Azt mondták, kellemetlen.

A fiatal nő gúnyosan horkantott.

– Hát akkor kellemetlen. Ha így akarják hívni… Másodjára nem olyan kellemetlen. És nem is tart olyan sokáig.

– Hordozók! Hordozók! – A matróna hangja erélyesen felharsant a hangszóróból. – Vigyázzatok a szátokra! Ismeritek a szabályokat.

A lány és a beszélgetőtársa engedelmesen elnémult, mert rájött, hogy hallják őket az étkező falaiba beépített mikrofonokon keresztül. Néhány fiatal fruska elvigyorodott. Talán ők is rossz fát tettek a tűzre. Alig-alig lehetett másról beszélni. A termelés, a munkájuk és küldetésük volt az egyetlen közös bennük. De a szigorú figyelmeztetés után témát váltottak.

A lány evett még egy kanál levest. A Szülőanyák Házában az ételadagok mindig kiadósak és ízletesek voltak. A hordozókat megfelelően táplálták. Mivel a közösségben nőtt fel, a lány természetesen eddig is kielégítő mennyiségű és minőségű táplálékhoz jutott. Az ételt mindennap kiszállították a családja lakóegységéhez.

De amikor tizenkettes lett, és beosztották szülőanyának, megváltozott az élete. Fokozatosan minden átalakult. A csoportja számára az iskolai tantárgyak – matek, természettudomány, jog – jelentőségüket vesztették. Kevesebbet kellett vizsgázniuk és olvasniuk. A tanárok nem is igazán figyeltek oda rájuk.

A tanmenetben megjelentek táplálkozástudományi és egészségügyi órák, és többet kellett tornázniuk a friss levegőn. Az étrendjüket vitaminokkal egészítették ki. Tetőtől talpig megvizsgálták őket, teszteket végeztek el rajtuk, és felkészítették őket az itteni életre. Miután eltelt egy év és a következőnek is egy része, úgy ítélték meg, a lány készen áll. Utasították rá, hogy hagyja el a családi lakóegységét, és költözzön át a Szülőanyák Házába.

A költözködés a közösségen belül nem volt bonyolult. Senkinek sem volt semmije. A ruhákat a Ruházati Elosztóközpont mosta és osztotta ki. A tankönyveket az iskola begyűjtötte, és a következő évben továbbadta az újabb tanulóknak. A biciklit, amellyel a lány gyerekfővel iskolába járt, felújították, és egy nála fiatalabb kölyök kapta meg.

A lakóegységben töltött utolsó estéjén ünnepi étkezést rendeztek. A hat évvel idősebb bátyja már az Igazságügyi Hivatal szakmai képzésében vett részt. Csak a nyilvános gyűléseken látták, idegenné vált számukra. Így az utolsó esti étkezésen csak hárman vettek részt: ő és a gondviselő pár, aki felnevelte. Elmerengtek kicsit a múlton, s felidéztek néhány vicces helyzetet a lány gyerekkorából (egy alkalommal a bokorba hajította a cipőjét, és mezítláb jött haza a Gyermekőrző Központból). Nagyot nevettek, majd a lány köszönetet mondott a gondviselőknek, hogy felnevelték.

– Zavarba jöttetek, amikor szülőanyának osztottak be? – kérdezte tőlük.

Ő maga valami megbecsültebb foglalkozásban reménykedett. A bátyja ceremóniáján, amikor a lány még csak hatos volt, mindenkinek dagadt a melle a büszkeségtől. Jogtudósnak csak a kivételesen eszes kölyköket osztják be. De a lány nem volt különösebben jó tanuló.

– Nem – felelte az apja. – Megbízunk a döntéshozók ítéletében. Ők tudják, miben vagy a legjobb.

– És a szülőanyák feladata nagyon fontos – tette hozzá Anya. – Szülőanyák nélkül egyikünk sem lenne itt.

Aztán minden jót kívántak a lánynak a jövőre nézve. Az ő életük is meg fog változni: mivel már nem gondviselők többé, a gyermektelen felnőttek közé fognak költözni.

Másnap a lány egyedül bandukolt el a Szülőanyák Házába, ami a Szülőközpont épületében volt, és beköltözött egy kis szobába, amit kijelöltek számára. Az ablakból láthatta az iskolát, ahová járt, és a mögötte húzódó játszóterületet. A távolban a folyó derengett, amely a közösségi telepet határolta.

Azután – hetekkel a beköltözést követően, amikor már elkezdett összebarátkozni a többi lánnyal – megtermékenyítésre hívták.

Mivel fogalma sem volt róla, mi vár rá, feszültnek érezte magát. De amikor a folyamat véget ért, fellélegzett: gyors volt, és fájdalommentes.

– Ennyi? – kérdezte meglepetten, miközben a technikus intésének engedelmeskedve felkelt a vizsgálóasztalról.

– Ennyi. Gyere vissza jövő héten, hogy elvégezzünk néhány vizsgálatot, és minősítsünk.

A lány idegesen felnevetett. Azt kívánta, bárcsak világosabban elmagyarázták volna a dolgokat abban a mappában, amelyet a beosztásakor kapott.

– Mit kell minősíteni? – kérdezte.

A technikus, aki éppen elpakolta a megtermékenyítéshez használt felszerelést, kissé hajszoltnak tűnt. Minden bizonnyal mások is vártak rá.

– Megbizonyosodunk róla, hogy tényleg beágyazódott – magyarázta türelmetlenül. – És akkor igazi hordozónak minősítünk. Még valami? – fordult a lány felé, mielőtt elhagyta volna a helyiséget. – Semmi? Akkor mehetsz.

Mintha csak tegnap lett volna. Most meg itt volt, kilenc hónappal később, és bekötötték a szemét. A kellemetlenség, ami kisebb-nagyobb megszakításokkal néhány órája kezdődött, mostanra állandósult. Mélyeket lélegzett, ahogy utasították. A maszk nem könnyítette meg a dolgát, a bőre forró volt alatta. Próbált lazítani. Beszívta a levegőt, majd kifújta. Igyekezett figyelmen kívül hagyni a kellemet… Nem, gondolta. Ez fájdalom. Igazi fájdalom. Összeszedte minden erejét, hogy el tudja végezni a dolgát, halkan felnyögött, meggörbítette a hátát, és átadta magát a sötétségnek.

Claire-nek hívták. Tizennégy éves volt.

2

Köré gyűltek. Hallotta a hangjukat, amikor a hullámokban érkező fájdalomtól képes volt összpontosítani. Pattogós hangon beszéltek. Valami baj volt.

Újra és újra megvizsgálták a hideg fémműszereikkel. A karjára helyezett mandzsetta felfújódott, valaki egy fémkorongot nyomott a könyökhajlatába. Aztán egy másik eszköz ért feszülő, reszkető hasához. Levegő után kapkodott, amikor újabb görcsös fájdalom borította el. A kezét az ágy széléhez kötözték. Moccanni sem tudott.

Ilyennek kell lennie? Szerette volna megkérdezni, de a hangja elgyengült, csak rémülten motyogott, így senki sem hallotta.

– Segítsetek! – nyöszörögte.

De érezte, hogy nem rá figyelnek, nem kimondottan rá. A termék miatt aggódtak. Széttárt lába között kezek és eszközök matattak. Már órák teltek el, amióta elkezdődött: először a szúrás, aztán a lüktető, erősödő fájdalom, majd a maszk.

– Vigyétek ki. Közbe kell avatkoznunk – mondta egy parancsoló hang, nyilván a folyamat felelőse. – Most!

A parancs ijesztően sürgető volt.

– Lélegezz mélyeket! – utasította most a hang a lányt, és valaki valami gumiszerűt tolt be a maszkja alá alulról.

A lány engedelmeskedett. Nem volt más választása. Máskülönben megfulladt volna. Valami kellemetlenül édes illatot lélegzett be, és a fájdalom rögvest alábbhagyott, a gondolatai megnyugodtak, a teste ellazult. Az utolsó, amit érzékelt, az volt, hogy a fájdalom megszűnik, és a tudata kitisztul. És valami belevág a hasába. Belemetsz.

Egy új, másfajta fájdalomra tért magához: ez már nem az a lüktető sajgás volt, hanem valami mélyből jövő, mindent átható fájdalom. Érezte, hogy szabadon mozoghat, és észrevette, hogy a csuklóját eloldozták. Még mindig az ágyon feküdt, meleg takaró borította. Az ágy zörgő oldalrácsát felhúzták, így minden oldalról védve volt. A szoba most üres volt. Se gondozók, se technikusok, se műszerek. Csak Claire egymaga. Óvatosan megfordult, tekintetével végigpásztázta az üres helyiséget, és megpróbálta felemelni a fejét, de a kísérlet okozta fájdalomtól visszahanyatlott. Nem tudott lenézni a testére, de a kezét elővigyázatosan a nemrégiben még feszes, duzzadt hasára tette. Most lapos volt, bekötözték, és nagyon fájt. A terméket kimetszették belőle.

Hiányzott neki. A veszteség borzalmas érzése járta át.

– Elvesztetted a minősítésedet.

Három hét telt el. Az első héten Claire a Szülőközpontban lábadozott, ahol gondját viselték, újra és újra megvizsgálták, kicsit kényeztették, és közben Claire ráeszmélt valamire. Volt valami kellemetlen az egészben. Más fiatal nők is voltak ott, ők szintén gyógyulgattak, és kedélyesen elcsevegtek egymással, eltréfálkoztak rajta, hogy újra karcsúak. A testüket – akárcsak Claire-ét – minden reggel megmasszírozták, és a személyzet felügyelte a kímélő testedzésüket. De Claire lassabban épült fel, mint a többiek, mert a testén egy sebhely maradt, ami a többiekén nem volt.

Az első hét után egy ideiglenes helyre vitték őket, ahol csacsogással és játékokkal szórakoztatták magukat, majd két hét múltán visszatértek a hordozók közé. A Szülőanyák Házában üdvözölték a régi barátokat – sokan közülük kissé nagyobb méreteket öltöttek mostanra: a pocakjuk növekedésnek indult, ahogy várni lehetett –, és újra elfoglalták a helyüket a csoportban. Mind egyformán néztek ki: mindannyian alaktalan, zubbonyszerű ruhát viseltek, s ugyanolyan frizurájuk volt, de a személyiségük megkülönböztette őket. Nadia mókás volt, mindenből viccet csinált, Miriam komoly volt, és szerény, Suzanne rendszerető és gyakorlatias.

A hordozók folytatták a termelést, és meglepően keveset beszéltek a feladatról.

– Hogy ment? – kérdezte valaki.

De válaszul csak egy hányaveti vállrándítást kapott.

– Minden rendben volt. Elég könnyen ment.

Vagy:

– Nem volt semmi gond.

De az arcokról lerítt, hogy nem volt éppen kellemes.

– Jó, hogy újra itt vagy.

– Köszönöm. És mi történt, amíg távol voltam?

– Semmi különös. Két új hordozó érkezett. Nancy pedig elment.

– Hova került?

– Tanyára.

– Remek. Úgyis arra vágyott.

Mindennaposak és teljesen lényegtelenek voltak az ilyen párbeszédek. Nancy nemrégiben hozta világra a harmadik termékét. A harmadik után a hordozókat újra beosztották. Tanyákra. Ruhagyárba. Ételelosztóba.

Claire emlékezett rá, hogy Nancy abban bízott, tanyára küldik. Szeretett a szabad ég alatt tevékenykedni, és egy jó barátját tanyára osztották be néhány hónapja, Nancy pedig abban reménykedett, hogy munkás élete következő részét olyasvalaki társaságában töltheti, akit szeret. Ezért aztán Claire szívből örült a hírnek.

De a saját jövője nyugtalanította. Bár csak ködösen emlékezett, de tudta, valami balul sült el a termelésnél. Szemmel látható volt, hogy másokon nem maradt sebhely utána. Kissé szégyellősen próbálta kifaggatni a többieket, főleg azokat, akik már többször voltak eredményesek. De úgy tűnt, megijeszti és összezavarja őket a kérdése.

– Még mindig fáj a hasad? – suttogta oda Miriamnak, akivel együtt lábadoztak.

– Hogy fáj-e? Nem – felelte Miriam.

Egymás mellett ültek a reggeli étkezésnél.

– Az enyém igen. Ott, ahol a seb van. Ha megnyomom – magyarázta Claire, és finoman a hasára szorította a kezét.

– Seb? – grimaszolt Miriam. – Nekem nincs sebem.

Elfordult, és csatlakozott egy másik beszélgetéshez.

Claire újabb kísérleteket tett, más hordozóknál is puhatolózott. De sebe egyiküknek sem volt. Senkinek a testén nem volt heg. Egy idő után a fájdalom csillapodott, és Claire megpróbálta kiverni a fejéből a kellemetlen gondolatot, hogy valami nagyon nagy baj történt.

Aztán behívták.

– Claire! – reccsent meg a hangszóró, amikor a hordozók éppen a déli ételüket fogyasztották. – Közvetlenül étkezés után jelentkezz az irodában!

Claire nyugtalanul pillantott körül. Az asztal túloldalán Elissa ült, akivel igen jóban volt. Ugyanabban az évben vettek részt a Tizenkettő Ceremóniáján, és mindkettőjüket hordozónak osztották be, de Claire még iskoláskorából ismerte a lányt. Elissa még új volt itt, őt nem termékenyítették meg olyan hamar, mint Claire-t. Most az első termékkel volt egy korai szakaszban.

– Miről van szó? – kérdezte Elissa, amikor meghallották az utasítást.

– Nem tudom.

– Csináltál valamit?

Claire a homlokát ráncolta.

– Szerintem nem. Talán nem hajtogattam össze a szennyest.

– De azért nem hívatnak be, nem?

– Biztos nem. Olyan apró-cseprő dolog.

– Hát – folytatta Elissa, miközben összeszedte az üres tányérokat –, úgyis mindjárt megtudod. Biztos nem nagy ügy. Később találkozunk!

Otthagyta Claire-t az asztalnál.

De igenis nagy ügy volt. Claire csüggedten nézett farkasszemet a döntéshozókkal, amikor közölték vele a határozatukat. Elvesztette a minősítését.

– Szedd össze a holmidat – mondták neki. – Még ma délután távozol.

– Miért? – kérdezte. – Azért, mert… Szóval azt tudom, hogy valami baj volt, de én…

A bizottság tagjai kedvesek és támogatóak voltak.

– Nem a te hibád volt.

– De mi? – kérdezte Claire, és igyekezett, hogy ne hasson pimaszságnak, de képtelen volt lakatot tenni a szájára. – Ha esetleg elmagyaráznátok…

A döntéshozók megrántották a vállukat.

– Előfordul néha. Fizikai oka van. Hamarabb is felismerhettük volna. Nem lett volna szabad megtermékenyíteni téged. Ki vizsgált meg először? – kérdezték.

– Elfelejtettem a nevét.

– Nem baj, majd kiderítjük. Bízzunk benne, hogy ez volt az első tévedése, és adhatunk neki még egy esélyt.

Azzal útjára engedték, de Claire még egyszer visszafordult az ajtóból, mert nem tudta kérdés nélkül annyiban hagyni a dolgot.

– És a termékem?

A döntéshozók először elutasítóan meredtek rá, de aztán megenyhültek. Az egyikük odahajolt a mellette ülőhöz, és az előtte heverő papírok felé biccentett, hogy utánanézzen a dolognak.

– Mi volt a száma? – kérdezte a nő, de nem kapott választ. – Jó, akkor név szerint keresem. Te… Claire vagy?

Mintha nem tudnák. A nevén szólították, amikor behívták. De azért bólintott.

A döntéshozó végighúzta az ujját a papíron.

– Igen. Itt is van. Claire: a termék száma harminchat. Ó, igen, látom a nehézségekről szóló feljegyzéseket.

Felpillantott. Claire megérintette a hasát, ahogy feltörtek benne az emlékek.

A döntéshozó visszatette a papírt a halom tetejére, majd megütögette a lapok tetejét, hogy összerendeződjenek.

– Egészséges kisfiú – mondta.

A többi döntéshozó elkerekedett szemmel bámult rá.

– Úgy értem, egészséges termék – helyesbített. – Azt akartam mondani, hogy egészséges termék. A nehézségek nem tettek kárt benne. Veled is minden rendben lesz, Claire – fűzte hozzá nyájasan.

– És hová kerülök most? – kérdezte Claire.

Hirtelen megrémült. Nem mondták, hogy újra beosztották. Csak azt, hogy elvesztette a minősítését. Hogy nem lehet többé szülőanya. Ennek volt értelme. A teste nem jól végezte a dolgát. De mi van, ha…? Mi van, ha azokat, akik elvesztették a minősítésüket, simán elbocsátják? Ahogy gyakran megtették azokkal, akik kudarcot vallottak.

De a döntéshozók válasza megnyugtatta.

– A Halgazdaságba mész – mondta a döntéshozók feje. – Oda osztunk be. Szükségük van segítségre, híján vannak a dolgos kezeknek. Holnap reggel meg is kezdik a betanításodat. Fel kell zárkóznod a többiekhez. Kész szerencse, hogy olyan jól vág az eszed.

Egy intéssel elküldte Claire-t, és a lány visszament a Szülőanyák Házába, hogy összeszedje kevéske holmiját. Pihenőidő volt. A többi hordozó mind szundikált, alkóvszerű szobáik ajtaja egytől egyig csukva volt.

Kisfiú, gondolta Claire, ahogy összepakolta azt a néhány személyes tárgyat, amije volt. Kisfia lett. Egy kisfiút szült. Volt egy fia. A veszteség érzése ismét elhatalmasodott rajta.

3

– Kiutalunk neked egy biciklit.

A férfi, akinek a névtábláján a Dimitri, Halgazdaság-vezető felirat állt, abba az irányba mutatott, ahol a kerékpárok álltak a kerékpártartóban. Az ajtóban várta Claire-t, látszólag nem lepte meg a lány érkezése. Nyilvánvalóan értesítették, hogy úton van.

Claire bólintott. Mivel több mint egy évig volt bezárva a Szülőközpontba, eddig nem nagyon volt szüksége közlekedési eszközre. Ide pedig gyalog érkezett, cipelte a kis motyóját, északkeleti irányba baktatott a Szülőanyák Házától. Nem volt hosszú út, és tudta, merre kell mennie, de a bezártság hónapjai után minden újnak és idegennek tetszett. Elhaladt az iskola mellett, és látta, hogy a gyerekek a kötelező gyakorlatokat végzik a szabadfoglalkozási területen. Úgy tűnt, senki sem emlékszik már rá, de kíváncsian méregették a fiatal nőt, aki délidőben az ösvényen sétált. Szokatlan volt. A legtöbb ember ilyenkor dolgozott. Azok, akiknek úton kellett lenniük, biciklivel mentek az egyik helyről a másikra. Senki sem gyalogolt. Egy kislány, akinek szalag volt a hajában, Claire-re mosolygott a gyakorlat közben, és lopva odaintegetett neki. Claire visszamosolygott rá, miközben felidézte azt az időszakot, amikor ő is hajszalagot viselt, de az egyik vezető ellentmondást nem tűrően rászólt a gyerekre, aki vágott egy grimaszt, majd folytatta a csuklógyakorlatot.

A Központi tér túloldalán Claire megpillantott egy kis házat a lakóegységek között, azt, amelyikben felnőtt. Most idegenek éltek ott, egy pár, akiket nemrég jelöltek ki házastársaknak, talán éppen gyermekre várnak…

Elfordította a tekintetét a Dajkálóközpontról. Tudta, hogy a szülés után oda viszik a termékeket. Általában csoportokban. Többnyire a reggeli órákban. Egyszer, amikor nem jött álom a szemére, a szobája ablakából kileste, ahogy négy, mózeskosárba fektetett, bebugyolált terméket felpakoltak egy kétkerekű kocsira, amelyet egy biciklivel vontattak. Miután a gondozók megbizonyosodtak róla, hogy a kicsik biztonságban vannak a kocsiban, elindultak velük a Dajkálóközpont felé.

Azon merengett, vajon az ő termékét, a kisfiát, a harminchatos számút átvitték-e már a Dajkálóközpontba. Claire tudta, hogy kivártak – néha napokig, olykor hetekig –, meggyőződtek róla, hogy minden rendben van, a termék makkegészséges, és csak utána szállították át.

Nos. Sóhajtott. Ideje, hogy kiverje a fejéből ezt az egészet. Folytatta az útját, elment az Igazságügyi Hivatal előtt. Peter, akit egykor piszkálódó nagytestvérként ismert, biztosan odabent van, és dolgozik. Ha esetleg kipillantana az ablakon, és meglátná az arra sétáló fiatal nőt, vajon tudná, hogy Claire az? Érdekelné?

Elbandukolt a Döntéshozók Háza mellett, ahol a vezetői bizottság élt és dolgozott. Aztán kis irodaházak jöttek, majd a Kerékpárjavítási Osztály, ahonnan már látni lehetett a folyót, amely a közösség területét határolta. A sötét víz sebesen folyt, a sziklák körül itt-ott habosan fodrozódott. Claire mindig félt a folyótól. Gyermekként óva intették a veszélytől. Ismert egy fiatal fiút, aki belefulladt. Az a szóbeszéd járta – ami vélhetően nem volt igaz –, hogy néhányan átúszták, vagy átkeltek rajta a magas hídon, amelyre tilos volt felmenni, és eltűntek a folyón túl elterülő ismeretlen vidéken. Ugyanakkor a folyó vonzotta is Claire-t az állandó morajlásával és nyughatatlan hullámaival, na meg a titokzatosságával.

Átvágott a bicikliösvényen, miután udvariasan utat engedett két arra kerekező fiatal nőnek. Balkézre tisztán látta a sekély halastavakat, és eszébe jutott, hogyan figyelte a barátaival gyerekkorában az ezüstös teremtmények fickándozását.

És most itt fog dolgozni, a Halgazdaságban. És itt fog lakni is, feltételezte, legalábbis, amíg… De meddig is? A polgárok akkor kaptak lakóegységet, amikor kijelölték a házastársukat. A szülőanyáknak viszont sosem lehetett házastársuk, ezért eddig nem is gondolt erre. De most eltűnődött rajta. Vajon kaphat házastársat és talán…? Claire sóhajtott egyet. Aggasztó és felkavaró volt ilyesmire gondolnia. Elfordult a halastavaktól, és a főépület bejárata felé vette az irányt, ahol találkozott Dimitrivel.

Ezen az éjszakán, a kis hálószobában, amit kijelöltek neki, Claire lepillantott az ablakából a sötét, zúgó folyóra. Ásított egyet. Hosszú, fárasztó napja volt. Reggel még a megszokott környezetében ébredt, azon a helyen, ahol hónapok óta lakott, de délre az egész élete megváltozott. Nem búcsúzhatott el a barátaitól, a többi hordozótól. Biztos csodálkoznak majd rajta, hová tűnt, de valószínűleg egykettőre elfelejtik. Elfoglalta a helyét itt, kapott egy névtáblát, és bemutatták a többi dolgozónak. Elég barátságosnak tűntek. Néhányuknak, akik idősebbek voltak Claire-nél, volt lakóegységük és házastársuk, és a munkanap végén hazamentek. Mások – ahogy Claire is – itt éltek, a folyosó két oldalán nyíló szobákban. Az egyikük, Heather, akivel egyszerre vettek részt a Tizenkettő Ceremóniáján, pont annyi idős volt, mint Claire. Biztosan emlékszik még rá, hogy Claire-t szülőanyának osztották be. A szemében felizzott a felismerés parazsa, amikor bemutatkoztak egymásnak, de egy szót sem szólt. Ahogy Claire sem. Nem is igen volt mit mondania.

Claire arra számított, hogy hamar összebarátkozik a fiatalabb dolgozókkal, közöttük Heatherrel. Együtt étkezhetnek, és csoportosan járhatnak a közösségi rendezvényekre. Ha majd jóban lesznek, elviccelődnek, elbeszélgetnek a halakról, és talán meg is nevettetik egymást. Ahogy a többi hordozóval. Claire azon kapta magát, hogy máris hiányzik neki a könnyed bajtársiasság, ami összekötötte velük. De be fog illeszkedni itt is. Mindenki barátságosan üdvözölte, és azt mondta, örömmel a segítségére lesz.

A munka nem lesz nehéz. Megengedték, hogy figyelje a köpenyt és kesztyűt viselő laboratóriumi dolgozókat, akik levették a tenyészhalaknak nevezett állatok petesejtjeit, miután érzéstelenítőt adtak be nekik. Egy kicsit olyan volt az egész, mint amikor fogkrémet nyom ki az ember a tubusból, gondolta Claire, és jót mulatott a hasonlaton. Más gondozók a hímhalak ivarsejtjeit fejték le, majd a krémes állagú anyagot beletették a petesejteket tartalmazó edénybe. Az időzítés rendkívül fontos, magyarázták. Ahogy a fertőtlenítés is. Tartottak a fertőzésektől és a baktériumoktól. A hőmérsékletre is ügyelni kell. Mindent gondosan ellenőriznek.

A szomszédos szobát halványvörös fény ragyogta be, és Claire látta, hogy más, kesztyűt viselő dolgozók a megtermékenyített petesejtekkel telepakolt tálkákat vizsgálják.

– Látod azokat a pöttyöket? – kérdezte az egyik dolgozó Claire-t. Egy csillogó rózsaszín ikrákkal teli tálcára mutatott.

Claire lepillantott, és észrevette, hogy a legtöbb ikrán két sötét folt van. Bólintott.

– Szempárok – mondta a lány.

– Ó! – ámult el Claire.

Annyira icipicik voltak, hogy aligha nézte volna őket halnak, és máris volt szemük.

– És azt látod? – A lány egy fémeszközzel egy elszíneződött, szem nélküli ikrára mutatott. – Az elpusztult.

Óvatosan kivette a tálkát a csipeszével, és a szemetesbe öntötte az ikrákat. Aztán visszatette a tálkát az állványra, és már nyúlt is a következőért.

– Miért pusztult el? – kérdezte Claire.

Azon kapta magát, hogy suttog. A szoba annyira félhomályos, olyan csendes és hűvös volt, hogy nem mert hangosan beszélni.

De a dolgozó rendes hangon, nagyon tényszerűen válaszolt.

– Nem tudom. Valami gond lehetett a megtermékenyítésnél, feltételezem. – Vállat vont, és eltávolított egy másik halott ikrát a következő tálcáról. – Azért vesszük ki őket, hogy ne fertőzzék meg az élőket. Mindennap átnézem a tálcákat.

Claire hirtelen feszengeni kezdett. Valami gond lehetett a megtermékenyítésnél. Vele is ez történt? Az ő termékét is kihajították valahová, mint az elszíneződött, szem nélküli ikrákat? Csak nem. Azt mondták, hogy a harminchatos egészséges. Igyekezett félretenni aggasztó gondolatait és a dolgozó magyarázatára figyelni.

– Claire? – Nyílt az ajtó, és Dimitri, az üzemvezető lépett be. – Szeretném megmutatni az étkezőt. És elkészült már a napirended is, átveheted.

Claire bejárta az egész létesítményt, és megtudta, mik lesznek a másnapi kötelességei (főleg takarítás, hiszen mindennek makulátlannak kellett lennie). Később együtt ült az esti étkezésnél néhány dolgozóval, akik hozzá hasonlóan itt laktak. Jobbára arról beszélgettek, mit csináltak a szabadidejükben. A dolgozók mindennap kaptak egy szabad órát, amikor azt csinálhattak, amit csak akartak. Valaki biciklitúrát tett, és a folyónál piknikezett. Claire úgy vélte, a konyhai személyzet csomagol ennivalót egy kosárba, ha előre szól az ember. Két fiatalember valami labdajátékot játszott. Másvalaki azt figyelte, hogyan javítják a hidat. Céltalan, kedélyes csevegés volt, ami arra emlékeztette Claire-t, hogy most olyan szabad, amilyen hosszú ideje nem volt. Elmehet sétálni a déli étkezés után, gondolta, vagy este.

Később a szobájában azon törte a fejét, mihez lenne kedve. Rájött, hogy nem csak egy egyszerű sétára vágyik. Szeretne megtalálni egy Sophia nevű lányt, aki egyidős volt vele, és akivel együtt vettek részt a Tizenkettő Ceremóniáján. Nem voltak különösebben jó barátok, csak ismerősök és iskolatársak, akik véletlenül egy évben születtek. De Sophia ott ült Claire mellett a ceremónián, amikor megkapták a beosztásukat.

– Szülőanya – mondta az elöljáró, amikor Claire-re került a sor.

Claire megrázta az elöljáró kezét, udvariasan a közönségre mosolygott, és átvette a hivatalos iratokat, majd visszament a helyére. Sophia már talpon volt. Ő következett.

– Dajkáló – hangzott az elöljáró bejelentése.

Akkoriban ez nem sokat jelentett Claire-nek. De most azt jelentette, hogy Sophia – aki először csak asszisztens volt, de mostanra talán már be is fejezte a szakmai képzést – a Dajkálóközpontban dolgozik. Ott, ahol Claire termékét – a gyermekét, a kisbabáját – gondozzák és etetik.

Napok teltek el. Claire várta a megfelelő pillanatot. A dolgozók általában párban vagy csoportokban töltötték a szabadidejüket. Biztos meglepődnének, ha magányosan elkószálna valamelyik szünetben, furcsállnák, és kérdéseket tennének fel. Ezt pedig nem akarta. Jobban szerette volna, ha szorgalmasnak és felelősségteljesnek látják, olyannak, aki rendes, és nincsen rejtegetnivalója.

Így aztán várt, dolgozott, és szép lassan beilleszkedett. Barátkozott. Az egyik ebédszünetben csatlakozott néhány munkatársához, és együtt piknikeztek a folyónál. A kerékpárjaikat a közeli fáknak támasztották, és letelepedtek a magas fűben megbúvó lapos kövekre, majd kicsomagolták a magukkal hozott elemózsiát. Az ösvényen két fiatal fiú biciklizett tova, nevettek valamin, és odaintegettek nekik.

– Hékás! Odasüss! – emelte fel az egyik fiú a kezét. – A szállítóhajó!

A két ifjonc egyszeriben eldobta a biciklijét, és leereszkedett a meredek folyóparton, hogy megnézze, amint az uszályszerű hajó elhalad. Fedélzetén különféle méretű, súlyos faládák sorakoztak.

Rolf, az egyik piknikező az órájára, majd a fiúkra sandított.

– Nem érnek vissza időben az iskolába – jegyezte meg fanyar mosollyal.

A többiek kuncogtak. Most, hogy befejezték az iskolát, könnyű volt megmosolyogni azokat a szabályokat, amelyeknek maguk is engedelmeskedtek gyerekkorukban.

– Én csak egyszer késtem el – mesélte Claire –, mert egy parkkarbantartó megvágta a kezét, amikor a bokrokat metszette odaát, a központi irodáknál. Én meg megálltam megnézni, hogyan kötözik be, és hogyan viszik el a parkkarbantartót a Rehabilitációs Központba, hogy összevarrják a sebét.

Később még hozzátette:

– Abban bíztam, hogy dajkálónak osztanak be.

Egy pillanatra kínos csönd támadt. Claire nem tudta, ismerik-e a többiek a múltját. Kétségtelenül adtak nekik valamiféle magyarázatot a Halgazdaságban való váratlan megjelenésére, de részletekkel talán nem szolgáltak. Ha valaki kudarcot vallott az első foglalkozásában – és újra beosztották –, az valami szégyenletes dolognak számított. Soha nem hozták volna szóba, ha tudják is. És soha nem kérdeztek volna rá.

– Hát, a döntéshozók tudják, mit csinálnak – mondta Edith mesterkélten, miközben szendvicseket adott körbe. – Végtére is, bizonyos értelemben a Halgazdaságban is dajkálók vagyunk. A laboratóriumban meg az egész eljárás során.

Claire bólintott.

– Nálam sem a halgazdaság állt az első helyen – mondta egy magas fiatalember, akit Ericnek hívtak. – Reméltem, hogy jogi pályára mehetek.

– A testvéremet oda osztották be – felelte Claire.

– És szereti? – kérdezte érdeklődve Eric.

Claire vállat vont.

– Biztos. Nem láttam azóta. Idősebb volt nálam. Miután befejezte a szakmai képzést, elköltözött a lakóegységünkből. Mostanra már biztos házastársa is van.

– Hogyhogy nem tudod? – nézett nagyot Rolf. – Nem voltál a Házasítási Ceremónián? Én is kérvényeztem házastársat – tette hozzá vigyorogva. – Vagy száz nyomtatványt ki kellett töltenem.

Claire nem árulta el, hogy az utóbbi két ceremóniát kihagyta. A szülőanyák nem hagyhatják el a szállásaikat a termelés évei alatt. Claire sem látott hordozókat, mielőtt belőle az nem lett. Nem tudott róla, amíg maga meg nem figyelte és meg nem tapasztalta, hogy az emberasszonyok megdagadnak, megnőnek, és utódokat hoznak világra. Senki sem mondta el neki, mit jelent a szülés szó.

– Azt nézzétek! – kiáltott fel hirtelen Eric. – A szállítóhajó kiköt a Halgazdaságnál. De jó! Jó rég leadtam egy rendelést.

A folyópartra pillantott, ahol a két fiú még mindig a hajót csodálta.

– Fiúk! – szólt oda nekik, és amikor ránéztek, Eric a karórájára bökött. – Kevesebb mint öt perc van csengetésig!

A két jómadár kelletlenül felkapaszkodott a part lejtőjén, és megkereste a kerékpárját.

– Köszönjük a figyelmeztetést – mondta az egyik udvariasan Ericnek.

– Szerintetek a hajó tanítás után is ott lesz még? – kérdezte a másik reménykedőn.

Eric megrázta a fejét.

– Egykettőre kipakolnak – válaszolta a fiúnak, aki igen csalódottnak tűnt.

– Bárcsak hajóra osztanának be! – mondta az egyik fiú a másiknak, miközben felemelték a biciklijeiket. – Fogadok, hogy a hajósok olyan helyekre is eljutnak, amikről mi még csak nem is hallottunk. Talán láthatnám…

– Ha nem érünk vissza időben – torkolta le a társa idegesen –, semminek sem fognak beosztani minket. Gyere, csipkedjük magunkat!

A fiúk elkerekeztek az iskola távoli épülete felé.

– Kíváncsi vagyok, mit akar látni hajósként – jegyezte meg Rolf.

Elkezdtek szedelőzködni, elpakolták a maradék ételeket.

– Más helyeket. Más közösségeket. A hajók sok helyen megfordulnak.

Eric összehajtogatta a szalvétákat, és beletette őket a kosárba.

– De hát mind ugyanolyan. Mi izgalmas van abban, ha az ember lát más halgazdaságokat, más iskolákat, más dajkálóközpontokat, más…

Edith félbeszakította őket.

– Semmi értelme ezen tépelődni – mondta a szokásos tömörségével és üzleties hangnemében. – Sehova sem vezet. A kíváncsiság nagy valószínűség szerint szabályellenes, bár nem hinném, hogy komoly véteknek számítana.

Eric a szemét forgatta, és átadta a kosarat Rolfnak.

– Fogd csak! – mondta. – Tedd fel a biciklidre, és vidd vissza, kérlek. Nekem dolgom van. Mondtam az üzemvezetőnek, hogy el kell hoznom valamit az Elosztóközpontból.

Rolf felszíjazta a kosarat a biciklijére, majd így szólt:

– Biztos jó lehet a folyón hajókázni, csak úgy kirándulni. Érdekes lehet új dolgokat látni. Még akkor is – tette hozzá élcelődve –, ha nem vagy kíváncsi rájuk.

Edith elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– De veszélyes is lehet – mutatott rá Eric. – Mély a víz.

Aztán körülnézett, hogy nem hagytak-e szét valamit.

– Mehetünk?

Claire és Edith bólintott, majd kitolta a biciklijét az ösvényre. Eric integetett nekik, aztán elindult a dolgára.

Hiába szabályellenes, és minősül egyfajta vétségnek (amit nem tudhatott biztosan az ember, hacsak nem tanulmányozta a közösség szabályzatát, azt a vastag könyvet, amely mindig ott hevert a Halgazdaság folyosóján a monitoron, és hosszú-hosszú apró betűs oldalakkal volt tele, amire soha senki nem vetett egyetlen pillantást sem, már amennyire Claire meg tudta ítélni), lehetetlenség valakit kíváncsiságon kapni, gondolta Claire. Ezt nem lehet ránézésre látni, ahogyan a titkokat sem. Ő maga rengeteg időt töltött ezzel… Kíváncsiskodással.

Miközben taposta a pedált, azt fontolgatta, milyen egyszerű csak úgy mellékesen odavetni: „Dolgom van.” Ezzel egy szempillantás alatt kisurranhatna, és eltekerhetne a Dajkálóközpontba, hogy megkeresse és vallatóra fogja Sophiát.

4

Aztán elérkezett a pillanat.

– Most vettem észre, hogy a biológiatanár nem adta vissza a képeket, amelyeket kölcsönadtam neki – mondta Dimitri ingerülten a déli étkezésnél. – És holnap reggel szükségem lenne rájuk.

– Majd én visszahozom őket – ajánlkozott Claire.

– Köszönöm – bólintott felé az üzemvezető. – Nagy segítség lenne. Holnap egy csapat önkéntes kezdi meg a betanulást, és a szemléltetőképek nagyban megkönnyítenék a dolgot.

A Halgazdaság étkezőjében ettek, hatan ültek egy asztalnál. Az ülőhelyeket nem osztották be, és ma Claire a készétellel megrakott tálcával a kezében ahhoz az asztalhoz egyensúlyozott, amelyiknél az üzemvezető ült néhány technikussal. A szemléltetőábrákról beszélgettek, amelyeket az üzemvezető előszeretettel mutogatott, ha látogatók érkeztek a létesítménybe. A biológiatanár kölcsönkérte őket, és még nem adta vissza.

– Értesítsd az iskolát. Majd visszaküldik őket egy diákkal. – Az egyik technikus éppen befejezte az étkezést, és letakarította a tálcáját. – A tanár meg biztos kap majd valami fenyítést – tette még hozzá kaján vigyorral, miközben felállt.

– Felesleges – mondta Claire. – Úgyis dolgom van arra. Nem gond megállni az iskolánál.

Voltaképpen nem is hazudott, nyugtatgatta magát. A hazugság szabályellenes volt. Ezt mindenki tudta, és tiszteletben tartotta. De nem légből kapott volt, hogy dolga van arra. Csak abban bízott, hogy senki sem fog kérdezősködni. Szerencsére más kötötte le a figyelmüket. Összegyűrték a szalvétáikat, az órájukra lestek, és indultak vissza a munkába.

Eljött a pillanat, hogy Claire felkeresse Sophiát.

Az iskolánál csak rövid időre állt meg, a biológiatanár nem ismerte fel. Claire sosem tanult biológiát. Amikor tizenkettes volt, és kijelölték a jövőbeli foglalkozását, a gyerekek oktatása még másként zajlott. Néhány csoporttársa – emlékezett egy Marcus nevű fiúra, aki kiemelkedett a diákok közül, és mérnöknek osztották be – folytatta a tanulmányait, és különféle tudományokba ásta bele magát. Marcus mostanra már biztosan maga mögött tudhatja a biológiaoktatást, vélte Claire, és felsőfokú matematikával foglalkozik, vagy asztrofizikával, esetleg biokémiával, vagy valami olyan tantárggyal, amiről hallomásból tudta, hogy érthetetlenül bonyolult. Marcus már biztos nem jár ebbe az iskolába, hanem egy felsőoktatási intézményben készül tudósnak.

Noha akkoriban még kicsi volt, Claire jól emlékezett azokra az időkre, amikor Peter, a bátyja megkezdte a felsőfokú tanulmányait. Talán Peter is tanult biológiát. De aztán átment az Igazságügyi Hivatalba, hogy hivatalnoki állást töltsön be.

A folyosók ismerősek voltak, és Claire minden nehézség nélkül megtalálta a biológiatermet.

– Már vissza akartam adni – mondta a biológiatanár, miközben átnyújtotta Claire-nek az összetekert képeket. – Mondd meg az üzemvezetőnek, kérlek, hogy nem tudtam, hogy ilyen hamar szüksége lesz rájuk.

Egy kissé ideges volt a hangja.

– Hogyne, megmondom neki. Köszönöm.

Claire otthagyta a tanárt az osztályteremben, az asztalánál, és elindult vissza az előcsarnokon át a bejárati ajtó felé. Bekukucskált az üres termekbe. A tanítás már véget ért, és a gyerekek elmentek, hogy különféle önkéntes munkát végezzenek a közösségben. Annyi sok ismerős termet látott, és felismerte a nyelvtanárt, aki az asztala fölé görnyedt, és a holmiját pakolta be az aktatáskájába. Claire bizonytalanul biccentett felé, amikor a nő felnézett, és rászegezte a tekintetét.

– Claire, ugyebár? – mosolygott rá. – Micsoda meglepetés! Mit…

Nem fejezte be a kérdést, de az arcára kiült a kíváncsiság. Természetesen a tanár emlékezhetett rá, hogy Claire-t szülőanyának osztották be, és nyilvánvaló, hogy egy szülőanyának semmi keresnivalója az iskolában, ahogy máshol se a közösség mindennapi életének helyszínein. De rendkívül tapintatlan lett volna megkérdezni, mit keres itt Claire. Így aztán a tanár elharapta a kérdést, és egyszerűen csak mosolygott rá.

– Csak el kell vinnem valamit – magyarázta Claire, és a magasba emelte a papírtekercset. – Örülök, hogy találkoztunk.

Ment tovább az előcsarnokon át az oktatási intézmény főbejárata felé, majd fogta a lépcső melletti kerékpártárolóban letett biciklijét. A papírtekercset elővigyázatosan a hátsó csomagtartóra rakta. Nem messze tőle egy kertész ültetett át egy bokrot, s közben közönyösen ránézett. Két gyerek tekert el mellette, mint a szélvész, lélekszakadva nyargaltak valahová, talán attól féltek, hogy elkésnek a kötelező önkéntes munkából.

Minden ismerős volt, semmi sem változott, de Claire-nek még mindig furcsa érzés volt, hogy újra része a közösségnek. Eddig még nem merészkedett el ilyen messze a Halgazdaságtól, csak rövidke kirándulásokat tett a munkatársaival. Arra, gondolta, amikor végignézett az úton, amelyen az iskola felé jött, arra van a lakóegység, ahol felnőttem.

Futólag a gondviselőire gondolt, azon tanakodott, hogy eszükbe jut-e néhanapján… Vagy esetleg Peter. Sikeresen felneveltek két gyereket, teljesítették a Házas Felnőttek kötelességét. Peter igen megbecsült foglalkozást kapott. De ő, Claire nem. Ő szülőanya lett. Amikor a ceremónián a színpadon állt, hogy átvegye a beosztását, nem látta a gondviselői arcát a tömegben. De el tudta képzelni, milyen képet vágnak, milyen csalódottak. Többet vártak a lánygyermeküktől.

Megtiszteltetés, idézte fel magában az anyja szavait, amiket azon az estén mondott. A szülőanyák biztosítják a jövőt.

De Claire valahogy úgy érezte magát, mint amikor kinyitotta az ételes dobozokat, és rá kellett döbbennie, hogy az esti étel nem más, mint egy maroknyi mag halolajjal.

– Sok D-vitamin van benne – mondta az anyja azon a vidám hangon, amit mindig használt, ha kívánatosabbnak akarta beállítani az ételt, mint amilyen volt.

Claire maga mögött hagyta az oktatási intézményt, és habozott kissé a kereszteződésnél, ahonnan számos ösvény ágazott szét. Fordulhatna jobbra, eltekerhetne az Igazságügyi Hivatal mögött, végig az ösvényen, és néhány perc alatt visszaérhetne a Halgazdaságba. De ehelyett egyenesen ment tovább, aztán balra kanyarodott, és a fákkal körülvett Öregek Házát látta maga előtt. Itt befordult jobbra, majd a Gyermekőrző Központnál lelassított, és óvatosan kikerült egy ételszállító járművet, amelyet éppen kipakoltak. Aztán egyenesen kerekezett tovább a Dajkálóközpont felé.

Érdekes, gondolta, amikor az épület közelébe ért, hogy iskoláskorában sosem teljesített itt önkéntes munkát. A Gyermekőrző Központban gyakran dolgozott, és élvezte, hogy oktató célzatú játékokat játszhatott a totyogós gyerekekkel, de a kisebbek – újgyermekeknek hívták őket – sosem érdekelték. Néhány barátja és kortársa úgy vélekedett, hogy a kicsik „cukik”. De Claire nem értett egyet velük. Ahogy hallotta, az embernek sosincs nyugta tőlük – etetni, ringatni, fürdetni kell őket –, és szakadatlanul bömbölnek. Ódzkodott tőle, hogy közöttük kelljen dolgoznia.

Most, hogy azt tervezgette, miként fog bemutatkozni a Dajkálóközpont recepcióján, ráeszmélt, hogy izgul, kicsit talán ideges is. Egyre azt ismételgette magában, mit fog mondani, ha belép. Sophia után érdeklődni esztelenség lett volna. Sophia vélhetően már alig emlékszik rá, nem voltak különösebben jó barátok. De akkor hogy magyarázza meg az ittlétét, és hogy kérjen bebocsátást?

Nos, jutott hirtelen döntésre Claire, megint hazudni fog. Ismét vét a szabályok ellen. Tudta. Régen még érdekelte volna. De ma már nem. Ilyen egyszerű. És úgyis csak egy apró füllentésről volt szó.

Odagurult a kerékpártárolóhoz, ahol számos szabad helyet fenntartottak a látogatóknak. Aztán levette az összetekert képeket a csomagtartóról, és magával vitte őket a bejárathoz. Odabent egy fiatal nő ült egy íróasztalnál. Felnézett a papírjaiból, és rámosolygott.

– Jó napot! – köszöntötte udvariasan, és Claire névtáblájára sandított. – Segíthetek?

Claire bemutatkozott.

– A Halgazdaságban dolgozom – magyarázta. – Van néhány felesleges képünk, amelyek a lazacok életciklusát szemléltetik. Arra gondoltam, talán jól mutatnának itt a falon.

Ha a fiatal nő igent mond, döbbent rá Claire, ki kell eszelnie valami magyarázatot a Halgazdaság üzemvezetőjének, aki ebben a pillanatban arra vár, hogy visszakapja az ábráit. De jó esély volt rá, hogy a válasz nemleges lesz. Kit érdekelne a halak fejlődése? Még azokat sem, akik halakkal dolgoznak.

És valóban: a fiatal nő elmosolyodott, és megcsóválta a fejét.

– Köszönjük – mondta –, de mi gondosan megtervezett ábrákat teszünk ki, amelyek lekötik az újgyermekek figyelmét. Nem térünk el a szabványoktól, amelyek lehetővé teszik, hogy a kicsik megtanuljanak összpontosítani, és eddzék a kis izmaikat. A gyermekfejlődési kutatók mindent nagyon alaposan kidolgoztak.

Claire bólintott.

– Érdekes – mondta. – Elnézést kérek, sosem dolgoztam itt önkéntesként. Alig tudok valamit a dajkálásról. Jönnek néha látogatók?

A recepciós láthatólag örült az érdeklődésnek.

– Még soha nem jártál nálunk? Te jó ég! Pedig nagyszerű hely! Talán körülnézhetnél, ha már úgyis itt vagy. Megnézem, ki az ügyeletes.

Végighúzta az ujját a nevek listáján.

– Sophia itt van? – kérdezte Claire. – Csoporttársam volt.

– Ó, Sophia! Kiváló dolgozó! Nézzük csak! Igen… Itt a neve. Lássuk csak, ráér-e.

Miután a recepciós bemondta a nevét a hangosbemondóba, Sophia belépett az előcsarnokba egy oldalfolyosóról. Mit sem változott, amióta három évvel ezelőtt Claire-rel együtt részt vett a Tizenkettő Ceremóniáján. Vékony volt, a haját betűrte a sapkája alá, ami láthatólag az egyenruha része volt. Claire rámosolygott.