Borítószöveg

Saját történetünk a legvalóságosabb, mégis a legnehezebb elmesélnünk. A Búbánat-völgyön át megjárt út kivezeti a főhőst az átélt eseményekből, hogy maga mögé tekintve pontosan és szikáran mondhassa el, amire húsz éven át emlékezni sem lehetett. Amiről húsz éven át gondolkodni sem lehetett. A pszichológia lefagyásnak nevezi ezt az erőszakra adott emberi reakciót.

Pion István sűrű szövésű kisregényének főszereplője már kamaszként szembesül azzal, hogy a biztonságosnak hitt világ egy csapásra a megalázás és a bántalmazás fenyegető terepévé válhat. Hogy a menekülés – faluról városba, városi kollégiumból egyházi kollégiumba – csak fuldoklás a kölcsönös zaklatás és az erőszak örvényében.

Hogy végül ki lehet-e fordulni egy szobából, ki lehet-e lépni az ördögi körből, arról nehéz többet mondani, mint amennyit ez a könyv elbeszélhet.

,,Gyónom a Mindenható Istennek, és neked, lelkiatyám, hogy utolsó gyónásom óta, ami nagyjából két éve volt, ezeket a bűnöket követtem el: káromkodtam, tiszteletlen voltam a szüleimmel, verekedtem, paráználkodtam, és elmulasztottam egy csomó vasárnapi szentmisét. Más bűnömre nem emlékszem.

Legközelebb a szobámba gyere gyónni, ezekkel a kis stiklikkel ne vedd el itt az időt a valódi bűnösök elől. Penitenciaként mondj el két Miatyánkot és két Üdvözlégyet. Most bánd meg bűneidet!”

Pion István (1984) költő. Ez az első prózakötete.

© Pion István, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Smartha_Martha/Gettyimages

Szerzőfotó © Oláh Gergely Máté

ISBN 978-963-676-852-2

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Bevezetés

I. RÉSZ

1

Kiléptem az utcára, és teljesen elvakított a fény.

A homlokomról ömlött a verejték, a szememet marta a só, próbáltam a pólómba törölni, de facsarni lehetett belőle az izzadságot. Behúztam magam után a kaput, láttam, ahogy csapódott a zár és rozsda hullt a földre, a hangok azonban késve sem érkeztek meg a fülembe, bent rekedtek az udvaron. Néhány sötét folt a szemem elé rajzolt egy utcát, de nem tudtam biztosan, hol vagyok, és hunyorogva néztem körül, amikor a túloldalon, egy bokor árnyékában furcsa, világos foltra figyeltem fel, amőbaként nyújtózkodott, talán a szombat bújt bele egy nyomorult, szerencsétlen macskába, hogy akkor őt innentől örökre békén lehet hagyni, én meg aztán végképp ne is bámuljam, nyávogta, mert tényleg megvakulok ebben az elviselhetetlen fehérségben, és neki nemcsak ebből a napból, de saját magából is nagyon elege van, szóval az a furcsa, világos folt az árnyékban biztosan nem egy macska volt.

Önkéntelen indult meg velem hazafelé a lábam, és nem tudtam elbújni a világosság elől, szomjaztam, cserepes lett a szám, nagyon szerettem volna megmosdani, és amikor ráfordultam a főútra, mintha fürdőszobából, zuhany alól kiabált volna valaki, úgy hallottam visszhangozni, hogy mi van, gyerek, apám nem tanított meg köszönni, és mire felfogtam, hogy nekem beszélt, addigra a biciklis köszönés nélkül egyenesen beletekert a napba.

A papucsom minden lépéssel jobban ragaszkodott az úthoz, olvadozott alatta a bitumen, puhult a gumi, már égette a talpam, éreztem a burkolatból kidudorodó éles kavicsokat is. Elment mellettem egy kamion, a menetszéltől libabőrös lettem, verejtékező testemet rázta a hideg, és a fejem tetején ért csúcspontjára a remegés, pont ott, ahol a legdurvábban vertek a sugarak. Pár évvel fiatalabb gyerekek játszottak a sarki kútnál, fröcskölték egymásra a vizet, sikítoztak, kettős szivárvány nőtt föléjük, de csak én láttam, ők engem sem vettek észre. Az utcánk vége délibábban úszott, házak emelkedtek a levegőbe, autók kúsztak az égen, a kerítések fölött zavartan, ásítozva ugattak át a kutyák, nem értették, miért nem jön ki hang a torkukon.

Lehajtottam a fejem, téglával satírozott vonalak futottak keresztbe előttem, aztán egy másik párhuzamosan húzott tovább magával, később találkozott a többivel, azok is keresztezték egymást. Húsz méterrel odébb megálltam, felnéztem, hangosan mondtam ki, lábtengó, és visszanéztem az aszfaltra, a pólómba próbáltam törölni a szemem, de az nem jutott eszembe, ki nyerte a tegnapi játékot, aztán amikor ismét elindultam, megláttam a saját árnyékomat, és nem egészen ugyanazt csinálta, amit én, homályos is volt a körvonalam, hazáig bizonytalan lepénnyé alakult, és amikor beléptem a házba, eltűnt.

Hát merre jártam, érdeklődött anyám, amikor beléptem a konyhába, de mintha ő is zuhany alól beszélt volna, alig értettem. Már három óra van, régen elmúlt ebédidő, mit ettem, miért nem ettem, holnap költözöm a kollégiumba, jó volna, ha ma még bepakolnám a cuccaimat, és meg is kellene beszélnünk néhány dolgot, hogy nézek ki, csuromvíz vagyok, na, egyek már valamit, még akkor sem festettem így, amikor a nővérem elvitt pocsolyába ugrálni, és a gumicsizmámban vittem haza az esővizet, mosakodjak le, öltözzek át, mondta, és adott egy puszit. Elindultam a szobám felé, beléptem a nappaliba, még mindig vert a víz. Álljak csak meg, ezt hallottam, valaki zuhany alól beszélt hozzám megint, elfordítottam balra a fejem, és ránéztem apámra, ott ült az íróasztalánál a sarokban, találkozott a tekintetünk, letolta az orra hegyére a szemüvegét, rám mosolygott, és azt mondta, neki nem is újságoltam, hogy tegnap én nyertem a lábtengót, ja, nem tudom, válaszoltam, na, menjek oda, intett, és adott egy puszit, tiszta só vagyok, ma is én nyertem, kérdezte, de nem mondtam semmit.

Fölmentem az emeletre, levettem a rám tapadt ruhát, lezuhanyoztam, megtörülköztem, megfésülködtem, még úgy, meztelenül kimentem az erkélyre, és a korláton át belevetettem magam a lent elterülő óriási bazsarózsaágyásba.

2

Egy nap alatt három pótvizsga, mondta Adamek.

Ha csütörtökön nem húzta volna be mindet, akkor most nem itt lenne, hanem otthon gályázna az istállóban, az volt a szerencséje, hogy szerdán elesett a bringával, nézzem meg, összevissza törte az arcát, mutatta is a kékre-zöldre vált zúzódásokat, baszki, mondtam. Úgyhogy sírva ment be vizsgázni, de tartotta magát az őszintén aggódó tanári kérdések ellenére is, nem, nem, semmi, szipogta, és csak a tételekre szánt idő végén, az üresen fehérlő lapok fölött tört elő belőle, hogy miközben tanult a pótvizsgáira otthon, elfelejtette megitatni az állatokat, az apja meg részeg volt, üvöltözött, hogy elveszi az eszét a tanulás, és egy tehénszaros szívlapáttal verte meg, majd elviharzott, szóval az anyja csak azután kapott, hogy a zsaruk, akiket ő hívott ki családi erőszak miatt a falu egyetlen telefonfülkéjéből, a nyolc napon belül gyógyuló lila foltok szemrevételezésén túl sokadszorra is unottan állapították meg a vér hiányát, és egyéb kérdések elbírálása nélkül éppen akkor léptek ki a kapun, amikor az apja visszaért a kocsmából, erőt, egészséget, mondták. Mire Adamek ehhez a részhez ért, már bömbölt, a vizsgaelnök nyakkendőjébe törölte a taknyát, ha a szakmunkásképzőben beiratkozik a dráma szakkörbe, továbbléphet a második osztályba, jézusisten, szegény, mondták a tanárok.

És azt már csak nekem, folytatta, hogy a nagyanyja még pont a bringabaleset előtti napon, kedden szakított a pappal, és már kapja is az életjáradékot a szerelmi légyottokon megszerzett egyházi információk szigorúan bizalmas kezeléséért cserébe. Összegét a helyi plébánia perselypénzének 25 százalékában határozták meg az érintett felek, amit a nagyanyja minden mise után készpénzben vehet át a sekrestye hátsó bejáratánál, átvételi elismervény ellenében, a templomszolgától.

Nem egészen értettem, mit akart ezzel az egésszel, csak néztem rá, hogy mi van, és egy darabig csönd volt. Csak ne fossak, mondta végül, kis szaros vagyok, nyugodjak le, a nehezén ilyenkor már régen túl vagyok. Mert tegnap megtörtént minden, ami befolyásolhatja az egész további életemet. Hát értem, ő csütörtökön pótvizsgázott, szerdán borult a bringával, és a nagyanyja kedden tolta be az all-int, tehát nekem sincs mitől paráznom, csak vegyem észre a jeleket, mondjuk, a negyedikesek nem lesznek kedvesek, őt is kicsinálták párszor, de ő egy fasz, nem tudja befogni a pofáját, ne belőle induljak ki, szóval ne féljek, oké, ne fossak, nyugodjak le, tényleg, nyugi már, na!

Fél órája ismertem a csávót, már ott volt a szobában, amikor megérkeztünk, a lakattal kezdte, hogy az kelleni fog, mert amit hoztam, az szerinte nem lakat, hát azt ő, már elnézést, a seggével leszedi, és nagyon örül, hogy megismerkedtek, de sajnos a szülők nem szoktak ide feljönni, főleg nem a szecskák szülei, és ha fel is jönnek, megállnak kedvesen az ajtóban, és tetszik látni, nem sok itt a hely, csókolom. Ez egy fasz, gondoltam, miközben anyám apámnak magyarázta, mit hová tegyek a szekrényben, és észre se vették, hogy pofázik valaki a szobában, jól van, jó lesz így, mondtam, és elindultam velük a földszintre, az aulában még felírták a nyilvános telefon számát, elbúcsúztunk, és amikor mentek kifelé, elvesztek valahol a lengőajtók összetükröződései és a városból beszűrődő fények között, szóval nem nagyon láttam, kinek is integetek olyan hülyén, miközben két lány röhögve szaladt el mellettem.

Visszamentem a szobába, és bár furcsa volt, mégis Adamek jelenléte nyugtatott meg: ha ő túlélt már itt egy évet, akkor nekem is menni fog, legalább az első éjszaka. Melyik suliba fogok járni, kérdezte, de a gimnáziumra csak furcsán nézett, a hatosztályost pedig szimplán nem értette, és egyébként is, tizenkét évesen mit keresek én ebben a koleszban, csodálkozott, hát nekem még anyám mellét kéne szopkodnom. És hogy az is eszébe jutott, hogy nem is a fiú-, hanem a lányszinten kellene aludnom, hát a szecskák is idősebbek nálam, ez durva.

A szoba másik két lakója késő este érkezett, villanyoltás után, köszönni sem köszöntek.  Adamek azt mondta, Rambó buzi, de nem vallja be, és állandóan buzizik, Bátori meg szkinhed, de bevallja, és azzal büszkélkedik, hogy cigány. Nekik is elmesélte a szeneslapát és az egyház életjáradékára jogosult nagymama történetét, de nem figyeltek rá. A nevemen kívül én sem érdekeltem őket különösebben, és gőzöm sincs, hogy még szóba kerülnek-e.

3

A szobaajtót néztem.

Csak fehérséget láttam, meg egy barna foltot, hallottam, hogy a folyosón közeledik valaki, ha benyit, eltöri az orrom, Herceg a hátam mögött állt, és azt suttogta a fülembe, nyaljam le azt a szart, nyaljam le, különben szétveri a fejemet, a barna foltról beszélt, az volt a szar, anyám sütötte, és miután Herceg szétkente az ajtón, már a legkevésbé sem hasonlított brownie-ra. A kegyet, mármint hogy egyáltalán ehetek belőle, azzal érdemeltem ki, hogy a szüleim bőségesen csomagoltak kaját az első, kollégiumban töltött hetemre. A vasárnapi ebéd második fogásának főbb részei az íróasztalomon hevertek, a rizsből jutott a tolltartómba, a rántott hús a matekfüzetemben lapult, a paradicsomsaláta a táskámba borult, a brownie pedig barna csíkot húzott az ajtón, ahogy engedelmeskedett a gravitációnak, a húslevest már megettem.

Herceg hirtelen elvesztette a fejét, nyaljam le, basszam meg, nyaljam le, üvöltötte, mire én összerándultam. Aki eddig a folyosón közeledett, közvetlenül az ajtó előtt megállt, a tarkómon hideg leheletet éreztem, és beláttam, hogy nincs választásom, engedelmesen nyalni kezdtem a brownie-t, ügyes vagyok, mondta Herceg, és elfordult a tarkómtól, ügyes vagyok, ismételte az ajtón túlról egy ismeretlen hang, de a kilincs nem mozdult, sőt hallottam, ahogy az idegen visszaindult arra, amerről jött.

Egy szardarab vagyok, közölte Herceg, és amíg én az ajtót nyaltam, addig ő a tenyeréből evett. Miután végeztem, parancsra eltakaríthattam az asztalomról is a kaját, és kimentünk a dohányzóba, ami szecskáknak tiltott terület volt. Az épületen kívül nem érdekelt senkit, hogy ki cigizik, és ki nem, de a koleszban voltak kijelölt dohányzók, minden emeleten egy elképesztően büdös luk, ridegre csempézve, egyetlen asztallal, két székkel, hamutartónak használt konzervdobozokkal. Ezekben a bűzbarlangokban csak tizenhat éves kor fölött, írásos szülői engedéllyel lehetett cigizni, sőt tartózkodni is, és én most mégis bejutottam, ráadásul miután felültem az asztalra, Herceg a kezembe nyomott egy szálat, és azt mondta, elszívhatom, de kussolok. Azután nem nagyon szólt, rám se nézett, és nem látszott rajta, hogy aggódna. Én viszont végig azon görcsöltem, hogy mi van, ha bejön a felügyelőtanár, húzzak ki innen a büdös picsába, ezt fogja mondani, de kussoljak, mondta Herceg, amikor rákérdeztem. Olyan volt így ülve, mint egy random összehajtogatott drótdarab, túl magasra nőtt ahhoz, hogy épkézláb legyen, a lábát a karjával együtt úgy dobálta lépés közben, mint egy csámpás marionettfigura. Hosszú, copfba fogott, szőke haja volt, szanaszét szaggatott és összefirkált farmereket hordott fekete pólóval, és egy sötétvörös, acélbetétes Martensben járt.

A cigim felénél jártam, amikor elnyomta a sajátját, lassú vagyok, mondta, kéne egy kis tempó, álljak neki gyakorolni, mert legközelebb csak akkor mehetek be vele a dohányzóba, ha egy percen belül el tudok szívni egy szálat, de a jövő héten is hozzak brownie-t, mert akkor is játszani fogunk, és most takarodjak bejelentkezni a Malákhoz.

Ügyes vagyok, üdvözölt a felügyelőtanár, amikor beléptem az irodájába, legalább finom volt, kérdezte, amire én köpni-nyelni nem tudtam, szóval én vagyok az a kis szarházi, aki miatt mostantól majd külön óvóbácsit kell játszania, mondta, aztán felírta a nevemet, és közölte, hogy takarodó.